Pavel Hrdlička

SMRT NOSÍ RUDÉ ŠKORNĚ

Věnuji své ženě Jaroslavě

Text and Illustrations Copyright © Pavel Hrdlička, 2012

ISBN 978-80-7617-100-8

PROLOG

Na vltavském břehu mezi Svatovalentinskou bránou a brankou Židovskou, zrovna tam, kde Vltava mění svůj směr a stáčí se na východ, aby u vsi Libeň znovu zamířila na sever, se nachází obecní smetiště, kam pořádkumilovnější Pražané nosí nebo dávají svážet odpadky a vůbec věci nepotřebné. Ti ostatní metají splašky a odpadky přímo do ulic a uliček Starého Města pražského. To je sice zakázáno a trestá se pokutou pěti grošů, ale kde není žalobce, tam není soudce – no, však to znáte. A potom, kdo se s tím má takovou dálku tahat. Ono místo, každoročně zaplavované řekou Vltavou, nemá ani své jméno. A k čemu také? Vždyť jediné stavení, připlácnuté ke zdi Židovského města, je městská rasovna.

Hned ráno, v pondělí po svátku svatého Martina, oznámila rasová, že bude prát. Ostatní členové domácnosti pochopili, že se blíží pohroma. Hlava rodiny, ras Kunrát, praštil nedojedeným krajícem o stůl: „Mám ve městě nějaké povinnosti,“ oznámil a chopil se klacku, na kterém byla uvázaná smyčka. Hodil si pytel přes rameno a svižně kráčel k Židovské brance, aby byl co nejdřív z dohledu. Později zapadne do krčmy a tam to vydrží až do nešpor. Véna, nejstarší rasův syn, se nejprve pohotově zmocnil nedojedeného krajíce a pak nesměle navrhl: „Já bych šel pomáhat na trh. Nějakej peníz by to dalo!“

„Nikam! Tady budeš! A tady budeš pomáhat!“ Rasová zahrozila dřevěnou plácačkou na praní prádla. Prádlo se totiž pere tím, že se do něj mlátí, kdybyste to náhodou nevěděli.

Všechny čtyři děti rázem ztichly, neboť rasová prát uměla. Zvláště své potomky, když nebylo po jejím.

A tak nastala doba velkého prádla. V takových případech bývala rasová nerudná. Zlobila se zvláště na manžela, který se vrátí večer nadraný, o čemž nepochybovala. Celé hospodářství visí jen na ní. V té zpropadené době se nevařilo, nepeklo, děti se musely spokojit s chlebem a tvarohem a nakonec to odnese Véna výpraskem. Inu, velké prádlo.

Konečně Véna odnesl dva koše plné rodinných spodků a svršků k lávce dál po proudu, kde obvykle prala rasová a osoby snížené.

Véna držel v jedné ruce provaz, na jehož konci byla přivázaná koza, a druhou rukou za sebou táhl tříletou Bětušku, kterou měl střežit jako oko v hlavě, aby nespadla do vody jako minule. Dále měl též dohlédnout na své dva mladší bratry, tedy Macka čili Matěje a Koubka, jak říkal Jakubovi. Na krku v plátěném pytlíku si nesl dva peníze pro pekaře Dětřicha zvaného Kolopec, od něhož měl vyzvednout dva bochníky chleba popeněžního. „Koukni, ať nejsou připálený, a ne abys oloupal kůrku! Kolopec přijde po polednách.“

Zpočátku se dařilo zaměstnat sourozence hrou, kterou nazval hledání pokladu. Na smetišti se dalo najít ledacos, co šlo ještě upotřebit nebo vyměnit. Tentokrát se Véna soustředil na úlomky železa, tedy hřebíky, skoby, zlomky kování a přezky. Kovář Havel mu totiž slíbil za dvě libry této suroviny nový nůž. Za to už se vyplatilo rozhrabat smeťák křížem a také krážem. Čtyři páry rukou zahájily prospektorskou činnost.

„Není nad to, když se bydlí na smetišti,“ liboval si Véna. To by v tom byl čert, aby do týdne neměl nový krásný lesklý nůž.

Dopoledne šlo všechno dobře. V poledne Véna soustředil zbytky dřeva, ze kterých výhrůžně čněly zbytky rezavých hřebíků i skob, a pečlivě vykřesal oheň. Na něm se bude opékat chleba, který jim matka zanechala společně s tvarohem a cibulí. Ostatně – očouzený a připálený chleba chutná mnohem lépe. Popel se potom rozhrabe a vzácný kov se uloží do džbánu bez ucha, který si Véna pro tento účel přichystal. Vše měl dokonale promyšleno, až na ten zpropadený kuthan.

Tím to celé začalo. Hned po polednách našla Bětuše skoro celý kuthan. No, věřili byste tomu, že i tohle může někdo vyhodit? Bětka okamžitě přestala hrabat a prohlásila, že všem navaří kaši. Kluci Matěj a Koubek oznámili, že je to už nebaví, a začali z bláta plácat hrad. Tím ustala slibně se rozbíhající důlní činnost na vltavském břehu.

„No ochutnej, Véno, jakou jsem uvařila kaši!“ Bětuška míchala jakési svinstvo v nově nabytém kuthanu a ten přistrkovala Vénovi přímo před nos, zrovna když se nad zdí Židovského města objevily tři smějící se hlavy.

Véna odstrčil Bětuši, aby si ještě víc nezadal, a směrem k těm třem žíďatům zarecitoval: „Žide, žide, žide, čert si pro tě příde!“ To aby věděli. Jenže takové průpovídky slyšeli židovští kluci, kteří právě vylezli na zeď, už mockrát. A na rozdíl od rasova syna chodili do rabínské školy a měli naprosto jasno v tom, kdo je národ vyvolený a co čeká tyhle góje a zvlášť tyhle trejfe rasata. A ještě k tomu Juda, syn šámesův, byl básník. Tedy skoro. A veršování mu nedělalo žádné potíže. Začal tleskat a spustil:

„Rasata, prasata!

Mají mastné huby,

rasová jim uvařila

šoulet z tučný čuby!“

„To není žádná pravda, abys věděl! Maminka žádnej soulet nevaří!“ nasadila tomu korunu Bětuše.

A žíďata se smála, div nespadla ze zdi.

Véna pochopil, že musí ihned jednat, jinak ztratí veškerou autoritu. Rozběhl se k Židovské brance, klacek v ruce, v očích pogrom. Kluci židovští na něj ovšem nečekali. Za veselého výskotu seskákali ze zdi a zmizeli v uličkách židovského ghetta.

Véna doběhl k brance a ta se sama před ním otevřela. To, co spatřil, způsobilo, že strnul. Co – strnul; přímo zkameněl! Strašná postava vyplňovala téměř celou branku, umrlčí hlavu kryla černá kápě, mohutné tělo obtáčel černý plášť a z něho vykukovaly rudé škorně. Vtom se ta příšera pohnula a udělala: „Húúúú!“ Bětuše začala hystericky křičet a to Vénu vzpamatovalo.

„Zdrháme!“ zařval, popadl Bětuši do náručí a běžel, dokud mu síly stačily. Zastavil se s plačící Bětuší až u mosteckých mlýnů.

… léta Páně 1396 byl uherský král Zikmund poražen pohany

a bylo tam zabito nebo zajato od Turků

mnoho urozených pánů a poctivých lidí.

(Staré letopisy české)

Pondělí po svatém Martinu, 13. listopadu

„Aby čert vzal všechny přivandrovalce!“

Žebrák Antoš, zvaný Zkroucený Antoš, se rychle odkulil stranou a zvláštním kroutivým pohybem se nasoukal pod nejbližší boudu. Podrychtář! Tak tohle mu ještě scházelo. Stejně ho na něj poslal ten rabiát, co na něho šlápl a řekl: „Vymajzni, zrůdo!“ To jsou dneska poměry! Místo aby dal almužnu ubohému mrzákovi, tak on „Vymajzni, zrůdo!“ Ale on to svatej Martin takhle nenechá. A to byl ňákej pán! V kostele svatýho Martina Většího je vymalovanej i s koněm, jak se dělí s žebrákem o plášť. Jo, to byli tenkrát páni! Škoda že takoví už dnes nejsou. A tohle je zrovna svatomartinský trh. No, a je po svatém Martinovi. To nám to zase uteklo. Skončilo léto i mírný podzim a teď už jen plískanice a lezavá zima. Kam se má jeden podít? Zvláště když ho ti přivandrovalci vyhnali z jeho místa na schodech u Svatého Mikuláše a tím ho dokonale ožebračili, jeho, žebráka osedlého. Kdo by si to jen pomyslil, že nějaká zatracená bitva u nějaké zatracené Nikopole, města vzdáleného od pražských hradeb stovky mil, bude mít vliv na osud populárního žebráka od Svatého Mikuláše.

Od tandléřského trhu se ozval křik, smích a nadávky. Však tam taky podrychtář i se svými dvěma sudličníky zamířil. Teď bude mít onačejší starosti! Krotit rozparáděné trhovkyně, tak to mu Antoš ze srdce přeje.

Vzduch je čistý, a tak se Antoš znovu vysouká na svůj post, hned proti boudě kupce Ebrlina. Tady se nabízí to nejluxusnější zboží z celého svatomartinského trhu. Když někdo má na to, aby si koupil sukno na kabátec za pět kop, tak snad má taky halíř pro žebráka. Antoš malebně rozprostřel svoje zrůdně zkřivené hnáty a pololeže polokleče zkusmo zaskuhral:

„Smilujte se, lidé zlatí.

Pánbůh vám to všechno splatí!“

Praxe žebráka naučila mít zrak sklopený, to tak, aby vám taková zrůda čučela do ksichtu. O to bystřeji pozoroval spodní partie. Hlavně boty. Ty Antošovi napověděly mnohé. „Tyhle ščibalky? Není už trochu zima na letní boty? Z nich vypadne sotva měďák! Ale tyhle solidní měšťanské střevíce, z těch vypadne aspoň halíř! Možná i dva!“ Hejskovské zobcovité střevíce nemiloval.

Jeho majitelé si z něho dělali tak akorát šoufky. Špinavé škorně žalovaly na svého majitele, že je hajdalák a nemá sluhu. Přesto z nich občas něco vypadlo. To snad aby jejich vlastník sám sobě dokázal, že ještě není tak hluboko.

Antoš zapátral po svém rajonu, ale co to? Před kotcem s nejvzácnějšími sukny a aksamity se rozcapují hrubé žoldnéřské kopny. Tato okolnost donutila žebráka, aby zvedl zrak. Jenže neviděl nic. Před ním se tyčil onen hrubec, který předtím na něj šlápl.

„Tak ty nevymajzneš? Já ti asi pomůžu!“ A aby dokázal, že to myslí vážně, roztáhl oběma rukama plášť a ukázal výzbroj na svém opasku: krátký meč, dlouhou dýku a ještě nějaký řetěz. Takoví hrdlořezové mají ještě jednu dýku vzadu za pasem nebo v botě.

„Měj slitování s ubohým mrzákem,“ zanaříkal spíše ze zvyku Antoš. Sklopil zrak a věnoval se zkoumání bot před sebou. Rudé škorně s mírně zvednutými špicemi se tlačily na černé shrnovačky s rytířskými ostruhami. To, co uviděl Antoš pak, způsobilo, že se vymrštil jako pružina.

Podrychtář Václav od Černého koně nebyl slepý, aby si nevšiml, že Zkroucený Antoš žebrá tam, kde nemá, totiž přímo uprostřed Staroměstského rynku, kde se právě odbývá svatomartinský trh. Ve všem má být řád a pořádek. Žebrák má žebrat před vraty kostela nebo u božích muk, i na Kamenném mostě se žebrota toleruje. Jestliže si Antoš nedá pokoj, Václav bude muset zakročit. Jenže by byl špatným podrychtářem, kdyby neznal i druhou stránku věci. Žebrák se nemůže kroutit na schodech u Svatého Mikuláše, protože byl odtud vyhnán běženci od Nikopole. Ano, na věci je prostě nutno pohlížet v širších souvislostech. O Velikonocích pobýval v Praze uherský král Zikmund, jinak bratr Jeho Milosti krále Václava, toho jména Čtvrtého. Měl být rozhodčím mezi prchlivým králem a jeho proradnými pány. Přitom si hřál i svou vlastní kaši, to dá rozum. Verboval pány, rytíře i knechty do války proti Turkům. Apeloval na rytířskou čest, sliboval štědrý žold i bohatou kořist. Na Hod Boží velikonoční byl slavnostně vyhlášen smírčí výrok. Uherský král odjel, zanechal po sobě dluhy a nedůvěru slavnostně smířených stran. Zvláště Jeho Milost král Václav teď nevěřil nikomu a jeho nedůvěra se stávala až chorobnou. V Městě pražském sesadil konšely i rychtáře. Odnesl to Hanza Rost, který si rychtářského úřadu příliš neužil. Konšely máme tedy na Starém Městě nové, tedy pardon – staronové, neboť téměř polovina z nich vládla radnici předtím. Na Novém Městě byl jmenován rychtářem Matěj Hlušek a na Staré Město se jaksi zapomnělo. Proto podrychtář Václav živí v sobě tajnou naději, že by tam rychtářem mohl být on.

Ale nechme pletich kolem rychtářského úřadu a věnujme se ještě chvíli světové politice. Uherský král se projevil jako velice šikovný diplomat, neboť se mu podařilo, byť jen na chvíli, zainteresovat do turecké války skoro celou Evropu, věčně rozhádanou. Angličané, Francouzi, rytíři z Říše a Flander, Poláci, dokonce i Benátčané a Janované, ti všichni na sebe vzali kříž a rozhodli se vytlačit Turky z Balkánského poloostrova jednou provždy.

Z tohoto hlediska nebyl český houf nijak oslňující. Výpravy se nezúčastnil ani jeden významný pán. Ti měli zrovna jiné starosti. Vše vypadalo na to, že se král Václav na straně jedné a panstvo, vedené markrabím Joštem, na straně druhé, zase do sebe pustí.

Přesto český houf tak malý nebyl. K výpravě se připojili ti, kteří byli již znechuceni věčnými tahanicemi o významné úřady v zemi, mladíci toužící po kořisti a dobrodružství a samozřejmě chroničtí dlužníci, neboť jakmile na sebe vezmou kříž, jsou pod ochranou církve a nikdo je nesmí zastavit pro dluhy. A tak naopak nadělali dluhy nové, až si z toho pražští židé rvali pejzy. A hurá na toho psa pohanského Bajazída!

Vše zpočátku vypadalo na to, že křesťané odčiní hanebnou porážku před sedmi lety na Kosově poli, v den svatého Víta. Křižáci překročili Dunaj, dobyli Vidin. Další zpráva došla, že obsadili Ráchovo. V září už stál uherský král před Nikopolí. Mnozí váhavci začali litovat. Jen si představte té kořisti, kterou shrábnou ti druzí! Městští zbrojnoši začali být drzí a Václav měl strach, že jednoho dne utečou i s šišákem a sudlicí, což byl obecní majetek. Dlouho pak nepřišly žádné zprávy. Zato ta, která se přibelhala s prvními běženci, otřásla každým. Uherský král a výkvět křesťanského rytířstva byli poraženi před Nikopolí sultánem Bajazídem. Zajatí křesťané jsou prodáváni na otrokářských trzích Východu jako dobytek. A Turci jdou dál. Kdo je teď zastaví? Uherští kupci rychle přemisťují své zboží a zlaťáky do Horních Uher a mezinárodní chátra, která doprovázela mocnou, ale teď poraženou armádu, se přelila do Království českého. A tak teď máme plnou Prahu vrhcábníků, harapanen, zlodějů a hrdlořezů a nezbavíme se jich dříve, než zase někde vypukne pořádná válka. Někteří se spokojili s žebráckými posty před významnými pražskými kostely. Některý takový post je docela výnosný, jen si nemyslete. Třeba takový Antoš si vydělá třikrát více, než kdyby pracoval někde v podruží. Zato se už vyplatí ho skopnout ze schodů u Svatého Mikuláše. Tohle nebylo to nejhorší. Opravdu nebezpeční byli ti, kteří se sdružovali v bandy neboli šibalstva a nikdy neváhali použít zbraň. Přibylo přepadů a mordů v Městě pražském. A tak má teď podrychtář plnou hlavu starostí.

Pouherském králi se slehla zem. Snad padl a hnije teď vysvlečen na pláni před Nikopolí, mohl se také utopit v Dunaji. Jisté je, že nikdo neví, co se s ním stalo. Přitom se rozšířila zvěst, že nevyplacený žold a náhrady za zabité koně, stany a příslušenství bude vyplácet římský a český král Václav. No proč ne? Vždyť je Zikmundův starší bratr. Podrychtář Václav si však myslel, že se jen tak nedočkají. Neboť Jan, vévoda zhořelecký, před dvěma léty při shromažďování vojska na pomoc Václavovi doslova vymetl královskou pokladnu a ještě nadělal dluhy na deset let dopředu.

Podrychtář Václav se raději v tu stranu, kde Antoš rozbalil svou živnost, ani nedíval. Tvářil se, že pozoruje podomního pekaře, jak tlačí před sebou na trakaři chlebnou pec a vykřikuje: „Čéérstvý bóóží dar!“ Aha, nová konkurence Dětřicha zvaného Kolopec, který s takovouto píckou objíždí právě v jeho ulici. Jenže Dětřichův chleba, to je mezi chleby učiněný skvost, a ta vůně! Podrychtářka Kateřina kupuje chleba výhradně u Dětřicha. Kdežto tenhle? Je nějaký celý sražený a zespodu jsou na něm kousky uhlíků. No fuj! Ale to není podrychtářova starost. Tím ať se zabývají starší pekařského cechu nebo litkupník.

Václav koutkem oka zahlédl, jak se Antoš nasoukal pod sukenkraječovu boudu a vykročil ke stánku kupce Ebrlina. Chtěl zjistit, zač je loket tmavě modrého sametu. Neboť jeho žena Kateřina již od svatého Václava tvrdí, že nemá co na sebe. Zvláště její klok, rozuměj řasnatý plášť, je ošoupaný, utahaný, nemožný, zkrátka hanba pohledět. Správné dámy, které mají muže, co jim záleží na tom, jak jejich žena vypadá, teď nosí pláště tmavomodré, podšité nachem a lemované popelicemi. A tak podrychtář Václav, ať chce či nechce, musí tu tmavomodrou nachovost sehnat nejpozději do Vánoc. Zalovil po štůčku čili postavu a otázal se: „Zač je toho loket?“

„Oh, Herr Richter! Grüss Gott! Ich mache für Sie gute Preise! Sechzehn Groschen.“

Šestnáct grošů za loket? Podrychtář začal v duchu počítat. Deset loktů je za dvě kopy a čtyřicet grošů. Purpurové hedvábí na podšívku přijde málem na čtyři kopy. Kožešina popelice na lemování nejméně na dvě. Tak to máme osm kop a čtyřicet grošů. Kdepak! Tolik Václav nedá. Za to se dá koupit menší dům.

Z neveselých úvah vytrhl podrychtáře zmatek na trhu tandléřském. Pokynul svým dvěma ozbrojencům a vydal se rázně konat pořádek. Trh se zbožím použitým – tandlmark – se nacházel v jižním cípu Staroměstského rynku a táhl se od radnice až k Ovocnému trhu. Ohnisko neklidu našel Václav snadno podle velkého zástupu zevlounů. Zvedl rychtářské právo, aby si zjednal průchod – a bác! Někdo do něj prudce narazil.

„A to se podívejme! Vždyť je to Antoš! A vůbec není zkroucený. Utíká jako zajíc!“

Ze žebráka něco vypadlo, ale ten toho nedbal a utíkal dál. Kdyby se to stalo v kostele, tak by to byl zázrak. Ale takhle je to lotrovina.

Václav se pro to shýbl. Byl to měšec a pořádně naditý.

„Za ním! Chyťte ho!“ zavelel svým dvěma ozbrojencům. Ti opřeli své sudlice o boudu a rozběhli se stíhat zkrouceného mrzáka, který byl už dávno tentam. Antoš zvaný Zkroucený běžel svůj velký běh o život.

Shluk čumilů se sice před podrychtářem rozestupoval, ale zároveň se uzavíral, protože jak už to bývá, lidé se nemohou nabažit podívané zadarmo. Uprostřed zřícené boudy se praly dvě trhovkyně.

V té tlusté, rozzuřené k nepříčetnosti, poznal Mandu. Jak by taky ne! V každé druhé mele na tandlmarku hrála hlavní roli. Druhá zápasnice, dlouhá a hubená jako knot, byla Kuna od Prstenů. Ta měla v této chvíli znatelnou převahu. Chytila svou soupeřku za vlasy a držela si ji pěkně od těla. Manda sebou zmítala, mlátila kolem sebe a spílala tak, že by to určitě neměly slyšet děti. Té valné hromadě kolem, která se skládala nejméně z poloviny z poctivých a snad i bohabojných měšťanů, to zřejmě působilo potěšení.

„Jménem práva! Okamžitě přestaňte!“ zavelel Václav, i když o účinnosti tohoto zákroku předem pochyboval. A nemýlil se. Nezbývalo nic jiného, než aby se mezi ty dvě sršatice vrhl. Kuna si ho konečně všimla a svou soupeřku pustila. Ta se vrhla silou rozzuřeného kance na bezbranného podrychtáře. Nezapomeňte, že v jedné ruce držel rychtářské právo a v druhé měšec. Diváci se zalykali nadšením. Do Václava vjel vztek. Zapomněl na důstojnost svého úřadu a praštil rychtářským právem Mandu po hlavě.

Té se snad tímto zákrokem rozbřesklo v kotrbě, protože přestala kopat a mlátit, zato jedním rázem začala ze sebe chrlit: „Á, tos ty, podrychtářskej! To je dost, že jsi tady! Už jsem si myslela, že se práva nedovolám. Žaluju na túdle vyzunu, že mi rozkotala kvelb, zrovna když jsem měla kunčofta, a tím porušila tržní fríd!“

„Že ti huba neupadne! A to říkáš ty, největší hudrmanice z celýho tandlmarku! Nevěř jí, podrychtáři, jako běsná čuba se na mě vrhla!“ bránila se Kunhuta, řečená Kuna od Prstenů.

„Slyšeli jste to?“ zaječela Manda. „To pometlo hubený čertovo mě, měšťce poctivé a usedlé, řeklo, že jsem čuba! Ale já to tak nenechám!“ A chtěla se znovu na svou sokyni vrhnout.

„Tak dost!“ zavelel Václav a postavil se mezi ně.

„Ať běží se žernovem!“ zavolal někdo práva znalý z davu přihlížejících.

„Zítra ráno se dostavíte do domu radního, a to pod pokutou pěti kop. A nezapomeňte si s sebou přivést svědky!“

„S žernovem! S žernovem!“ skandovali čumilové.

Václav měl již dávno navrhnout, aby Mandě zastavili živnost, jenže jenom na pokutách zaplatila Manda za minulý rok tři kopy. Z toho celá jedna spadla na rychtu, takže by bylo vlastně škoda přijít o takovou poplatnici.

„Podrychtáři!“ zatahal Václava za rukáv nějaký podomek. „U těch švábskejch kupců někoho zapíchli!“

Vražda o svobodném trhu? „Tak to by mi ještě scházelo,“ pomyslel si Václav a vyrazil zpátky k soukenickým lavicím.

„Hilfe! Hilfe!“ozývalo se právě od boudy nejvelkolepější. Václav se málem přerazil o pojízdnou pec, kterou tlačil ten novopečený pekař. Před pultem ležela hromada stříbrohlavu a z ní vyčnívaly lidské údy. Podrychtář zvedl štůček neboli postav té vzácnosti, loket bratru za jednu kopu, a hodil jej mezi ostatní luxusní látky na pultě. Ebrlin za pultem něco drmolil německy, ale Václav mu nevěnoval pozornost. Na zemi ležel mladík sotva sedmnáctiletý a byl dočista mrtvý. To se pozná. Václav ho neznal, i když ve městě znal kdekoho. Očividně patřil k nobilitě. Svědčil o tom stříbrný pás s erbem. Štípený štít ve znaku byl Václavovi povědomý. Podíval se na měšec, který stále držel v ruce. Heraldický symbol vyšitý na kůži se shodoval s přezkou na opasku. Václav musí dát co nejrychleji příkaz, aby Antoše zadrželi novoměstští ve svých branách. Jestli už ovšem není pozdě. Rozepnul mladíkovi přezku pláště a převalil ho na břicho. Na modrošedém suknu se stále ještě zvětšovala rudohnědá skvrna. Krev byla i na podšívce pláště. Rána dýkou nebo nožem šla pod lopatkami přímo k srdci. Plášť proražen nebyl. Ten, kdo vraždil, musel nejprve odhrnout plášť oběti a zasadit prudkou ránu. To všechno ukazovalo na zkušeného zabijáka a nějak to s Antošem nešlo dohromady.

„Meine Kasse! Mein Geld ist weg!“ Ebrlin zatřásl zamyšleným podrychtářem. Václav ho však odstrčil.

„Zná ho někdo?“ zeptal se Václav přihlížejících. Z hloučku vystoupil mladý zeman.

„Přibík z Dírného,“ uklonil se. „To je pan Jindřich Bludovský z Ostrohu. V sobotu na svatého Martina pořádal hostinu a měl jsem též tu čest.“

„Statečný rytíři Přibíku! Dobře pohleď na ránu a zkrvavený šat. Rodina Bludovských možná podá půhon k soudu zemskému a povede tě jako svědka.“

Konečně přiběhlo několik zbrojnošů z radnice a jeden přísežný. A to jsme od radnice pár kroků! První jim však vkročil do cesty Ebrlin.

„Sie stehlen meine Kasse!“

„Zná někdo Antoše Zkrouceného, žebráka od Svatého Mikuláše? Běžte rychle k branám, nesmí opustit město,“ uděloval rozkazy Václav.

„Dieberei! Dieberei!“

Co ten Němec křičí, jaképak zlodějství, podivil se sám pro sebe Václav. Tady se přece stala vražda! Jenže jako by nebylo dost malérů o tomto trhu svatomartinském, váženému Ebrlinovi z Augšpurku ukradli truhlici plnou grošů přímo z pultu.

Úterý po svatém Martinu, 14. listopadu

Podrychtář Václav se probudil s pocitem, že něco není v pořádku. Ale co to jen je? Bylo už světlo, poněkud zaspal. V tom to asi vězí. Při oblékání si připomněl včerejší malér, což mu ubralo na náladě i chuti k snídani. Do kuchyně kráčel jen v košili a nohavicích.

„Dobré jitro,“ pozdravil.

„Máš na mázhauze návštěvu,“ oznámila mu jeho žena Kateřina.

„Teď? Koho sem čerti nesou před snídaní!“ Václav stáhl z bidla starý ovčí kožich, na mázhauzu je lezavo takhle poránu.

„Počkej!“ zarazila ho Káča a už mu přes hlavu navlékala sametový krumplovaný kabátec, ve kterém se ženil.

„Jako na svatbu,“ zažertoval. „A co nevěstinka, je aspoň hezká?“

„Ujde,“ konstatovala Kateřina.

Cože? Takové ženy, které podle slov jeho ženy Kateřiny ujdou, zásadně za podrychtářem nechodí. To takhle posel z radnice, přísežný měšťan nebo soused, kterému ukradli prase.

„Vezmi si tohle.“ Podala mu těžký stříbrný pás s dýkou, jeho nejcennější movitý majetek. Nejméně za pět kop. Byl uložen v truhlici, neboť ho nosit nesměl. Nález konšelů Starého Města zněl: Měšťan smí nosit pás za dvě kopy, měšťka pak za jednu. Byl to nález moudrý, neb si Václav dovedl představit, co všechno by ženské na sebe navěsily.

„Dozvím se konečně, kdo to na mě čeká? Znám ji?“

„Vím já? Je to nějaká urozená slečna s pážetem, nosítkama a dvěma sluhy. Vezmi si škorně! Až uvidíš ty prsteny! Nosí je i na rukavicích.“

„Kde je Důra?“ Tedy služka, ta mu ráno nosí z truhlice oděvy a alespoň mu neříká, co si má vzít na sebe. Ona to prostě přinese.

„Zatápí v síni.“

„Teď ráno? To je plýtvání dřevem,“ zhrozil se Václav.

„A pomyslels na to, co by si o nás slečna pomyslela?“

„Co by si, co by si? Asi by si pomyslela, že nemáme lesy a dřevo je drahé.“

Václav dokončil větu už na mázhauzu, kam ho hnala zvědavost. Stála tam šlechtična každým coulem. To jeden okamžitě pozná. I kdyby za ní neviděl vyšňořené páže se štípeným štítem na kabátu.

„K službám, urozená panno.“ Václav se uklonil, i když si sám nadával za tu servilnost. Není přece ledaskdo. Je úředníkem jednoho z největších měst světa. Jenže tahle příslušnice panského stavu je mladá, krásná a šaty jí sluší, a jak.

Mírně pokývla na pozdrav. „Jdu právě z jitřní,“ oznámila, což měla být asi výtka. Pak ale pokračovala.

„Vím, že tvůj čas je vzácný. Přesto s tebou potřebuji mluvit. Nepozveš mě dál?“

Václav vykročil napřed po hlavních schodech. V mázhauzech měšťanských domů se ujednávají obchody za desítky kop, šenkuje se pivo, ženské klábosí celé boží dopoledne, ale tahle si ani nepřipustí, že by ji nepozval do síně. Třeba jen proto, že tam není zatopeno.

Síň, někdy zvaná též palác, byla nejhonosnější místností měšťanského domu. Byla v patře, vytápěná krbem. Uprostřed stál stůl, kolem něho lavice, podél stěn pak truhlice se stolním inventářem a majetkem vlastníka domu. V poslední době se rozmohl zvyk na truhlice pokládat a vystavovat nejhonosnější mísy, konvice a nádoby na šalši, aby sousedé viděli. Václav byl zásadně proti tomu. Zbytečně to svádí zloděje komínáře. Ti využívají toho, že se místnost používá jen zřídka a v krbu se netopí. Vylezou na střechu, spustí se komínem do síně, seberou nejvzácnější kousky, speciálně pro ně vystavené, a jsou pryč. Jo, podrychtář Václav by mohl vypravovat. Jenže domu vládne paní Kateřina a ta si do svého království mluvit nedá. A tak v síni domu U Černého koně se nachází pozoruhodná expozice manželčiny výbavy, která svědčí o tom, že paní Kateřina pochází z rodiny rotšmídů, mědikovců a šmejdířů.

Mladá dáma se usadila, jako by se nechumelilo.

„Jmenuji se Zdislava Bludovská z Ostrohu. Jsem sestra zavražděného Jindřicha Bludovského a jsem ráda, že jsi mi nabídl službu. Já ji opravdu potřebuji.“

No vida! Jen člověk použije zdvořilostní frázi, už z něj chce dělat slouhu. Copak nemá dost urozených hejsků, kteří by pro její jediný pohled harcovali až na konec světa?

„Sloužím městu a králi,“ ohradil se Václav.

„Jedno nevylučuje druhé. V čase svobodného trhu a vyhlášeného tržního míru byl zákeřně zabit můj bratr a já chci vědět, kdo to byl!“

Urozená slečna sevřela desku stolu, jako by to bylo hrdlo vraha.

„Úkolem rychtáře nebo podrychtáře není, aby pátral, kdo zabil. Vraha má vyhledat rodina zavražděného a pak, je-li to šlechtic, vysvědčit půhon na soudě zemském. Je-li to man nebo ministeriál, na soudě dvorském, a konečně, je-li vrahem měšťan nebo člověk městu příslušející, pak žalovat před purkmistrem nebo rychtářem. Je-li vrahem sloužící nebo poddaný, pak je nutné žalovat pána, neboť pán ručí za svou čeleď.“

Dveře se otevřely a do síně vtrhla Kateřina s konvicí v jedné, mísou koláčů v druhé ruce.

„Když ten můj začne mluvit o právu, tak to jednomu vyschne v hrdle,“ hlásila.

Výjimečně přišlo Václavovi vyrušení vhod. Rychle se zvedl a vyběhl ze síně. Než stačila Kateřina nalít do pohárů a nabídnout koláče a calty, byl již zpět.

„Jak mám pohnat někoho před soud, když nevím, kdo to byl?“ protestovala Zdislava Bludovská.

„To se tě přece, urozená panno, vůbec netýká. Před právem zastupuje ženu otec nebo poručník a po svatbě její muž.“

V očích slečny Bludovské se zablesklo a vystrčila na podrychtáře bradu, až sebou trhnul.

„Poručník! Poručník, říkáš? Téměř půl roku mně poručníkoval můj mladší bratr Jindřich, Bůh buď jeho duši milostiv. A při správě zboží si počínal jako… jako… “ Hledala správný výraz. „Jako jehně.“

„Jo, to je to jejich mužský právo!“ ozvala se Kateřina, která vlastně neměla v síni být, když se tam odbývalo skoro úřední jednání.

„Kateřino! Prosím tě, nech nás o samotě!“

„O samotě? A co pověst urozený panny? Sluší se to? A hlavně, je to vůbec podle práva?“ dloubla si Kateřina, než práskla dveřmi, až je málem poškodila.

Pannu Zdislavu to patrně velmi pobavilo, neboť smutek nesmutek, ukázala Václavovi všechny zuby.

„Vidím, že mě tvá krásná paní chápe.“

Což o to, i Václav si dovedl přestavit, jakou pohromou může být pro rodinné zboží šestnáctiletý vladař.

Urozená Zdislava však pokračovala. „Stalo se to na Staroměstském rynku. Byla tam spousta lidí. Někdo tu vraždu musel vidět. Ty, pane, znáš ve městě skoro každého a hlavně víš, kde se ptát. Nepotřebuji ani znát jméno. Stačí, abys ho vypodobnil. Groše nešetři. Já nezůstávám nikomu nic dlužna. Já ti zaplatím.“

„Ty snad někoho podezíráš, urozená panno?“ zeptal se Václav.

Než spustila závoj svého heninu, viděl, jak zrudla.

„Co je na tom divného, že chci znát, kdo zabil mého bratra? Znovu opakuji, dobře se ti odměním.“

„Podrychtář slouží městu a králi. Jeho příjmy jsou stanoveny. Má též část vybraných pokut a porybného. Víc brát nemá. Není též přípustné, aby byl kýmkoli najímán.“

„Mnoho rychtářů ze svého úřadu zbohatlo. Nemusím ani jmenovat Martina Rotleva, pána z Koloděj. Že by to bylo z porybného?“

Podívejme se na slečnu, myslí si Václav. Mladá, a co už toho ví. Bude lépe mluvit o něčem jiném. Na to měl připraveno efektní vystoupení. Náhle hodil bachratý měšec na stůl. Cvak!

„Znáš tohle, urozená panno?“

Slečna se na tu naditost jen zběžně podívala.

„Na měšci je znak našeho rodu, Bludovských. Štípený štít, stříbrný a modrý. Sama jsem ho vyšívala. Patřil mému bratrovi. Ponech si jej a věz, že je to pouze záloha.“

„V měšci je pět kop a dvanáct grošů kutnohorské ražby a dále dvanáct florenů.“

To byl už pořádný obnos, ale na slečnu to neudělalo žádný dojem.

Václav však pokračoval: „Bývá to obvykle tak, že kdo krade, ten také vraždí. V tomto případě měšec odhodil žebrák Antoš zvaný Zkroucený. Měšec si ještě ponechám, abych ho mohl ukázat pánům radním, a až bude zapsán do knih, potom jej vrátím tobě nebo tvému poručníkovi. Strhnu si pouze, co mi náleží. Cožkoli je pod deset kop, z toho má rychtář vzíti tři groše,“ zacitoval nakonec.

„Můj bratr byl pán a rytíř. A tak se mi nechce věřit, že ho zabil nějaký Antoch Kroutivý. S takovou chamradí nepřišel můj bratr vůbec do styku. Žebráci žebrají, někdy i kradou, ale ještě jsem neslyšela, že by některý zabil pána korouhevního přímo na Staroměstském rynku. A i kdyby se ta neslýchaná věc stala, tak to někdo musel vidět. Žebráku rozvaž jazyk právem útrpným a ostatním stříbrem. Chci mít jistotu!“

Než se odebrala do svých nosítek, dodala ještě: „O mé návštěvě pomlč!“

Když chce někdo zachovávat inkognito, tak by neměl používat nosítka s erbem, pomyslel si podrychtář Václav.

Náležitě oděn, konečně vyrazil vstříc svým povinnostem. Rychtář se má strojit v solidní sukno, nesmí však vypadat jako hejsek. Sotva však vykročil k vratům, někdo je rozrazil způsobem víc než nešetrným.

„Chci mluvit s rychtářem!“ zahřměla mohutná a temná postava ve vratech. Temná se jevila při pohledu z přítmí mázhauzu proti slunečnímu světlu venku. Ale pořízek to byl! Václav neměl už vůbec čas. Spěchal na radnici, neboť jakmile konšelé zasedají, musí se podrychtář zdržovat v domě radním, aby byl pánům k dispozici.

„Tak to tady nejste správně. Dům rychtářů, tedy rychta, se nachází u Havelské brány,“ chtěl se Václav vykroutit.

„Kdo se mnou žertoval, vždycky na to doplatil.“ Brada, která se na podrychtáře výhrůžně vysunula, hlásala naprosto zřejmě, že má tu čest s dalším exemplářem rodiny Bludovských.

„Jsem pouze podrychtář a pány na radnici nesmím nechat čekat.“

Co naplat. Ten hromotluk stál mezi vraty a cestu by si člověk musel prosekat. Měřil nejméně šest stop, byl široký v ramenou, ostříhaný spíše nakrátko podle rendlíku, to aby mu dobře seděla přílba. Pravou tvář hyzdila jizva po sečné ráně, což ukazovalo, že ostruhy nenosí nadarmo. Celek doplňovala trčící bludovská brada.

„Já tě, podrychtáři, příliš dlouho nezdržím.“ Bludovský se nadechl a slavnostně pokračoval: „Já, Heralt Bludovský z Bludova, prohlašuji, že jsem mocným poručníkem rodiny Bludovských, a to jak nad statky, tak nad pannou Zdislavou Bludovskou z Ostrohu.“

„A jak jsi to, pane, všechno stihl?“ podivil se Václav.

„Co je zase tohle?“ zabručelo výhrůžně Jeho Bludovstvo. Takže Václav dostal strach, že bude spáchán hrdelní zločin, totiž že podrychtář bude rozsápán na prahu vlastního domu.

„Rozuměj, urozený a vzácný pane! Po právu se stáváš mocným poručníkem tehdy, když je ona kauza zapsána v zemských deskách a je komorníkem deskovým mezi šraňky vyhlášena. A proto jako osoba úřední se tě musím zeptat, jak jsi to stihl?“

„To jsou jen inkoustový kličky! Je něco přirozenějšího než že se strýc ujímá své osiřelé neteře?“

„Je něco přirozenějšího než láska mezi mužem a ženou? A přesto, nejsou-li dodrženy zákonné podmínky, v tomto případě sňatek – se stává tato nejpřirozenější přirozenost smilstvem a to je trestáno jak na nebi, tak i na zemi.“

Jenže rytíř Heralt toto přirovnání, na které byl Václav hrdý, vůbec neocenil.

„A teď, podrychtářskej, poslouchej! Jelikož jsem jediný z rodu Bludovských po meči,“ udeřil na jílec dlouhatánského meče, „veškerá jednání se odteďka povedou se mnou. Do té vraždy nemusíš strkat nos, já už si to vyřídím sám.“

Ještě než se vysápal na svého oře, volal: „Tak nezapomeň, podrychtářskej!“

Slovo „podrychtářskej“ neměl Václav rád. Znělo to jako hej nebo počkej …

V roce 1338 koupili staroměstští konšelé dům Velfla od Kamene v místě zvaném Vprostřed rynku a učinili z něho radnici. Ta pak rostla a rozpínala se. Před patnácti lety vysvětili kapli a právě teď dostavěli věž. Okolo radnice se tísnily kuchyňky, přímo před vchodem překáželi pekaři, neboť s radnicí sousedila nepěkná stavba chlebných kotců. Mezi nimi a domem kramáře Kříže byla úzká ulička, kterou se dalo projít na radniční dvorek nebo na husmark. Toto zpotvořené slovo znamenalo husí trh.

Páni konšelé vstupovali do radní síně venkovním schodištěm, aby je všichni viděli. Jinak se do radnice vcházelo velkými kovanými dveřmi, kde jste narazili na kožešníky, kteří měli pronajatý mázhauz. Vlastní „dům radní“ se skládal z příbytku písaře, šatlavy, kaple a dvou síní v patře vedle sebe – jedné světnice radní, kde zasedali konšelé v lavicích, a síně pro strany. Ve dvoře byly stáje a studna a nesmíme také zapomenout, že dvorem se procházelo do hospody zvané Šmerhof, jejíž průčelí vedlo přímo na rynk.

Panstvo ještě nezasedalo, naštěstí pro Václavův měšec. Neb kdo přijde pozdě, platí šest haléřů. Nový purkmistr Křišťan Helm si potrpěl na delší snídani. A tak mohl podrychtář přikročit rovnou k dílu. Rychtář byl totiž povinen konat dva soudy v týdnu. Očekávalo se, že za jeden den rozsoudí tři případy. Dva dopoledne a jeden po obědě. Závažnější pře se soudily přednostně. Kdo přišel s prkotinou, ten musel čekat. Platila totiž zásada, aby se každý dostavil o hodině třetí. Myšleno tři hodiny po primě, to znamená tři hodiny po jitřní mši, která končí při východu slunce. Kolem svatého Martina vychází slunce v sedm hodin, to znamená, že třetí hodina v tomto případě byla desátá hodina dopoledne. Nedostavil-li se kdo, ať už žalobce čili původ, nebo pohnaný, tedy žalovaný, znamenalo to ztrátu pře.

Rychtář nesoudil sám. Soudil za přítomnosti dvou až tří přísežných měšťanů a písaře. Byl-li případ závažný, přišel i purkmistr nebo někdo z konšelů. Jak postupem času upadal význam královských rychtářů, tak stoupal význam radnice. Důležité případy rozsuzovali purkmistr a konšelé sami. Václav mohl konat dvě věci najednou: jako podrychtář sedět a čekat, kdyby páni konšelé něco chtěli, a zároveň vést rychtářský soud, neboť rychtář nebyl ještě jmenován.

První byla stížnost faráře od Svatého Klimenta. Měla přednost, neboť se týkala určité části města. Farář Mikuláš Kykelman si stěžuje, že smradaři, jak tituluje mistry cechu jirchářského, jirchy a smrady v okolí kostela vystavují a vody smradlavé přímo ke kostelu vypouštějí. Na jedné straně je vydělávání kůží jedním z důležitých řemesel, ale na straně druhé smradlavé povětří je, jak známo, příčinou morových ran a před těmi nás ochraňuj Bůh i všichni patroni země české. Václav si vzpomněl na jeden starý nález, který jirchářům nařizuje, aby svoje smrady nosili v noci do řeky, a v tomto smyslu po dohodě s oběma přísežnými rozhodl k nespokojenosti mistrů koželuhů.

Na druhý případ se Václav přímo těšil, neboť doufal, že se jím před oběma přísežnými blýskne. Šlo o spor dvou měšťanů ze čtvrti, která se nazývala „Za Svatou Annou“. Byl to spor majetkový, a tudíž měl přednost před rvačkou Mandy a Kuny. Zachař sladovník dal vyhloubit na dvorku u svého domu studnu. I zachtělo se Bočkovi, mistru kovářskému, studny též. Povolal proutkaře a ten mu opravdu na jeho pozemku vodu našel, a tak soused Boček si dal také vyhloubit studnu. Je téměř jisté, že oba sousedé narazili na tentýž pramen, který byl naneštěstí slabý. V nákladně vybudovaných studních bylo vody sotva po loket. Proto Zachař sladovník žaloval kováře Bočka, že mu ukradl pramen. I na to existuje nález a je přímo zakotven v právech Starého Města pražského. Zní přibližně takto: „Každý soused může stavěti svůj dům, jak se mu líbí, nesmí však způsobovat nesnáze sousedovi, a to ani co se týče vody. Pakliže chce stavěti studnu, má ji stavět půldruhého lokte od sousední zdi.“ To znamená asi devadesát centimetrů.

Václav poslal již předtím přísežného k oběma sousedům, aby přeměřil vzdálenosti okrajů studní ode zdi, která dělí znesvářené. Okraj studny Zachaře sladovníka je vzdálen od zmíněné zdi jeden loket a tři palce. Změřil též vzdálenost studny u kováře Bočka. Tam do jednoho lokte chybí dva palce.

„Já dal vyhloubit studnu dřív a mám právo,“ prohlásil Zachař sladovník.

„Právo? Jaký právo? Odjakživa si mohu na svém pozemku dělat, co chci,“ ohrazoval se kovář.

Podrychtář pokynul písaři, aby onen nález přečetl. Bakalář Zdík se onoho úkolu ujal s veškerým patosem, jako by četl papežskou bulu.

„Vážení a opatrní sousedé! Jistě jste rozuměli.“ Václav se nadechl a vynesl ortel. „Jménem krále a Starého Města pražského nařizuji oběma sousedům, totiž Zachaři sladovníku a Bočku kovářovi, obě studny zasypat, a to do jednoho týdne. Dále oba zmínění zaplatí soudní poplatek sedm grošů.“

„Budu si stěžovat purkmistrovi,“ vyrazil ze sebe Zachař.

„Tohle že je právo?“ divil se kovář. „Já to věděl! Kdepak soudy a ouřady! U těch se jeden spravedlnosti nikdy nedovolá!“

„Ale vážení sousedé! Tak zní nález Obce staroměstské veliké!“ vysvětloval Václav. „Asi jste dobře nerozuměli. Nevadí, bakalář Mikuláš vám to přečte znovu. Ale stojí to jeden groš za předčítání.“

„Rozuměli jsme dobře. Žádný další groš už platit nebudu. I tak mám velkou škodu. Ledaže by soused kovář…“

„Já rozuměl až příliš dobře. Chtějí nás tady odřít.“ Sladovník začal přicházet k rozumu. „Co kdybych žalobu stáhl zpět?“

„Kde není žalobce, není ani soudce. Tato zásada platí, když se obě strany dohodnou. Pak není co řešit.“ Přesně tam Václav oba sousedy tlačil. Smír je vždycky lepší než vleklý spor a odvolání se na konšely a purkmistra.

„Ale soudní výlohy oba zaplatíte, neb jak vidíte, soud začal. Tři groše pro mě, tři groše pro přísežné a groš pro písaře.“

Oba sousedé odešli smířeni a společně nadávali na rychtářský soud. Studny si oba zachovali, vody je v nich sice málo, ale lepší něco nežli nic.

Na co se Václav vůbec netěšil, to byly dvě trhovkyně, které už od rána čekaly na chodbě u schodů. Dva soudy už měli za sebou, a tak mohl nechat Kunu i Mandu čekat do odpoledne. Jenže po obědě chtěl dohlédnout na trh a zároveň se pozeptat, jestli někdo přece jenom ten mord mladého Bludovského neviděl. Jen tak ze zvědavosti, pochopitelně. Jeho se to netýká. Věci se ujal Heralt Bludovský a je to, koneckonců, jeho starost. Již chtěl dát pokyn, aby vyvolali obě tandléřky, když se před ním zjevil konšel Herdegen Falcner.

„Nerušila?“ vycenil na Václava zuby samá mezera. I kdyby „rušila“, vyšlo by to nastejno. Němec Herdegen, který se chlubí svou bezvadnou češtinou, vzal Václava stranou.

„Níc ve zlém,“ začal rozpačitě. „Herrschaften si tě zavolat kvůli tý, tý Diebstahl.“

„Krádeži,“ doplnil Václav.

„Ja, richtig. Krádeši! Poslední doba nebýt ve městě bezpečno.“

„V poslední době není bezpečno v celém království,“ posteskl si Václav.

„Von Ebrlin nebýt malá kupec. Von velká kupec a mít glejt. Von konšel von Augsburg, to je Südweg.“

„Rozumím. Jižní neboli švábská cesta,“ přitakal Václav.

Herdegen se naklonil k Václavovi a začal šeptat: „Von Ebrlin ještě jeden glejt. Vod Familie Welser!“

„A ti Welserové, to jsou knížata, že vydávají glejty?“ otázal se ironicky Václav, i když mu bylo známo, kdo jsou Welserové.

„Welser? Welser, to být zlato. V každým velká kšeft mít prsty. Welser, to je fíc než Herzog.“

„Vévoda,“ doplnil ho Václav.

„Ja, richtig. Já šekl Ebrlin, ty za ním přijít a toho Dieb…“

„Zloděje.“

„Ja, richtig. Zlóděje ty najít. Ty chtěla být rychtářem, tak ukázat, co umí.“

Rychtáře sice jmenoval král, ale praxe byla taková, že jmenoval toho, koho mu radnice prostřednictvím podkomořího navrhla. Herdegen Falcner měl na radnici vliv nemalý, zastupoval bohatý německý patriciát a Václav s tím musel počítat. Hned po vraždě a krádeži, které mohou spolu souviset, a taky nemusí, obešel podrychtář celé tržiště a všude se vyptával, nebyl-li viděn někdo, kdo nese větší truhličku. Ona to tak malá truhlička nebyla, neboť podle Ebrlina se ztratilo nejméně sto kop, což jeho fámulus, který se celý klepal, dosvědčil. Sto kop je pěkná hromada stříbra. Je za to výstavný kamenný dům v Praze nebo dva mlýny, a co se váhy týče, tak kdyby byly všechny groše nové ražby, těch je z jedné hřivny raženo osmdesát, tak by jenom groše vážily skoro dva kameny. Připočítáme-li k tomu váhu solidní truhlice železem okované, můžeme počítat s váhou tří kamenů, což sice dospělý muž unese, ale pod plášť se to schovat nedá. Takže to je další, nikoli nezajímavá záhada, protože nikdo neviděl chlapa, jak nese na břiše těžkou truhlu.

Na vyzvání písaře vtrhla do síně Manda s Kunou v závěsu. Ačkoli byla Kuna o dvě hlavy větší, vedle Mandy jako by nebyla.

„Čučím tady zbůhdarma už vod rána! Každej smradař, každej helmbrechtník vyťepenej má tady přednost, a tomu se říká spravedlnost a právo!“ přešla Manda rovnou do útoku.

„Koho tím helmbrechtníkem velectěná myslí?“ snažil se písař zarazit ten slovopád.

„Co bych myslela! Já nemyslím! Já tady tvrdnu vod rána a živnost mi stojí! Víš ty vůbec, písařskej brkoune, co je to živnost? To jsou berně, lózungy, platy z fleku, mýta a na to se musí jeden setsakramentsky votáčet, aby na tu zlodějnu vydělal! To není jako tahat brk po papíře!“

Manda se na toto klání navlékla do aksamitové róby, ve které byla naditá jako prejt v jitrnici. Na Kuně zase sukně ze solidního sukna visela jako na bidle. Skoro to vypadalo, že se obě tandléřky oblékly do svého zboží.

„Ona uráží můj stav,“ stěžoval si písař. „Mám to zapsat?“

„A co bys psal! Jen si voddáchni. Ještě se nadřeš!“

„Ticho! Ještě slovo a zaplatíš pokutu za urážku rychtářského soudu!“ Václav se sice bavil, ale musel zakročit, aby přísežní nežalovali, že soud nezvládl.

„Já a někoho urážet?“ podivila se Manda. „Jsem měšťka poctivá a vosedlá, s městem trpím, platím jako mourovatá. Tak mi řekni, podrychtářskej, jak mám na to vydělat, když tady trčím. Loch jsem tady vystála, a tak doufám, že se aspoň dneska práva dočkám, protože dneska tady nejsem jako pohnaná, ale jako půhon!“

„Cože? A že o tom nevím?“ podivil se Václav.

„Žaluju tady na Kunu, nezdobu a vostudu tandléřského cechu, že mi strhla kvelb na hlavu, zrovna když jsem měla kunčofta.“

„To není žádná pravda! Ať to dokáže!“ bránila se Kuna.

„Správně. Tvrzení před právem se musí dokázat. V tomto případě hodnověrnými svědky. A proto se ptám, kde jsou?“ zastal se Kuny Václav.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt nosí rudé škorně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.