Tereza Boučková

Rok kohouta

O D E O N

Copyright © Tereza Boučková, 2008

ISBN 978-80-207-1907-2

AJL

Pokoj v nemocnici byl rozpálenější než všechny ulice dohromady. Vedro. Vzduch se ani nepohnul. Ještě ráno sám došel do sprchy. Ještě odpoledne a vpodvečer jsme se viděli. Podala jsem mu ze stolku pití.

Po tom jsem od rána toužil, řekl úlevně, ale skoro nic nevypil.

Marek u něho seděl, otíral mu paže a nohy mokrým ručníkem, snažil se dávat mu pít, vlhčil mu rty, hladil ho po rukách, držel ho za ně až skoro do poslední chvíle. V noci odešel přespat do bytu rodičů, aby druhý den přišel zas. Ani ne za deset minut zavolala noční služba, že mu táta umřel.

Několik hadříků, nerozbalené bonbóny, minerálky a vody, co je Marek do nemocnice nanosil. Definitivně prázdný byt se musí vystěhovat a vrátit majiteli, nábytek nejspíš spálit, jako toho mrtvého, co ještě před pár minutami…

Takové spálení přijde na deset tisíc. I když nejdřív byla suma o dva tisíce vyšší. Paní v pohřební službě začala nabízet slevičky. Výhodné slevičky, jaké nabízí Michal v prodejně kol věrným zákazníkům. Měla snad pocit, že by mohl být Marek pro její firmu perspektivní? Anebo ji znervózňovalo, že žádnou nabídnutou sumu nekomentoval, že nesmlouval, že všechny návrhy přijal? Původní i stále přihazované slevy, na všechno kývnul.

Kremace bez obřadu. (Kdo by na něj šel?) Bude se konat tam a tam. Je to tam mnohem hezčí. A levnější. Celkově výhodnější – i s dovozem těla. Urnu s popelem samozřejmě dodají, je započtena v ceně. Vše za rovných deset tisíc!

K vážené spokojenosti…

Potkali jsme se v kině s Markovým bývalým profesorem, kamarádem, a šli na pivo a víno. Kamarád se vypovídal ze své samoty (bez muže). Marek ze smrti svého táty. Nese to tak vyrovnaně. A přitom se s ním měl celý život rád. Marek se vypovídal i mně. Snažím se ho poslouchat. Ale sama stesk necítím. Padl na mě z tchánovy smrti jen nepříjemný, divný pocit z naší konečnosti.

Domů z města jsme se vraceli pozdě v noci. Marek šel vyzvednout auto z objektu, kde dvanáct let pracuje. Vždycky to trvá, než se k autu dopracuje.

Šla jsem zatím navštívit přátele, co bydlí za rohem. Jejich pes ležel zesláble v pelechu, po operaci. Rozřezaný a sešitý. Byl přes den doma sám, vnikl do špatně zavřeného špajzu s pytlem granulí, suchého psího žrádla. Sežral ho přes půlku. Přežral se tak, že musel ihned pod kudlu – měl torzi žaludku. Akutní zákrok stál dvanáct a půl tisíce. Víc než kremace jednoho lidského nebožtíka.

Takový je svět v úterý, 2. srpna 2005.

Zdály se mi sny o Dívce s perlou. Ale prudce jsem se probudila.

„…Někam mezi náhodu a záhadu se vklínila naprostá lidská svoboda představivosti. Tuto svobodu, podobně jako jiné svobody, se pokoušeli omezit a zrušit. K tomu účelu objevilo křesťanství hřích v mysli. Kdysi mi to, o čem jsem se domníval, že je mé svědomí, zakazovalo určité představy…

Až v šedesáti nebo pětašedesáti jsem plně pochopil a přijal nevinnost představivosti. Potřeboval jsem celou tu dobu, abych připustil, že co se děje v mé hlavě, se týká jen mne, že v žádném případě nejde o to, čemu se říkalo „zlé myšlenky“, že nejde o hřích a že je třeba dát jí volný průchod… Představivost je naší hlavní výsadou. Je stejně nevysvětlitelná jako náhoda, která ji rozněcuje…“

Četla jsem Buñuelovy vzpomínky Do posledního dechu. Ležela jsem v posteli, ulicí se tiše nesl slábnoucí zvuk auta – Marek zrovna odjížděl do práce. Podívala jsem se střešním oknem na nebe a vzpomněla si, jak včera v kině malíř dívce (s perlou) ukazoval mraky: Jakou mají barvu? Ptal se jí.

A ona ihned odpověděla: Bílou.

Ale pak se na ně zadívala jeho očima: A modrou a šedou a žlutou a…

A ze všeho nejdřív musím vyvenčit psa. Vyrazila jsem hned, aby se v lese proběhl dřív než bude vedro. Potom jsem jela na kole do vsi pro poštu, pošťačka má volno. Nakoupila jsem rohlíky a chleba a sýr a co se mi vešlo do batohu a přivezla to na zádech domů. Zaplavil mě radostný pocit, že všechny kopce k nám vyšlapu a že jsem tak činorodá.

Lukáš byl vzhůru, seděl u televize. Ještě nesnídal. Těšil se z čerstvých rohlíků a pochválil mě za ně. Zatímco jedl, snášela jsem si z podkroví na zahradu pod pergolu notebook a klávesnici a myš a podložku pod ni a všechno možné. Znamenalo to jít po schodech nahoru, odemknout pokoj, vzít všechno pokud možno naráz (nikdy se mi to nepodaří), nějak to jednou rukou podržet, abych druhou mohla pokoj zamknout. A po schodech dolů kolem Lukáše, který mi nabídl pomoc, ale on stejně neví, co všechno potřebuju a kromě toho…

Když něco zapomenu (vždycky něco zapomenu), musím po schodech nahoru. Tam zjistím, že jsem někde odložila klíč od zamčených dveří, tak tedy dolů, hledat, najít, jít, odemknout, vzít, zamknout. Zamknout! V každém případě zamknout (stejně mockrát zapomenu).

Budu venku pod pergolou psát.

Pokusím se.

Lukáš dojedl a jakž takž po snídani uklidil. Ohlásil mi, že půjde ven. Sám se nabídl, že vezme igelitku s nevratným sklem, aby ho cestou vyhodil do kontejneru.

A nechceš eště s něčím pomoct, mami?

Dík. Stačí mi, že ses zeptal. Jsem ráda.

Na odchodu se na mě náš prostřední syn mile usmál a popřál mi: Ať ti to dobře jde.

Tak tedy o dívce a mracích. Jenže jsem měla jako ona oschlé, rozpraskané rty. Už dávno si je nevlhčím jazykem – jako to po dívce chtěl malíř. Chvíli jsem hledala ledvinu, v níž trvale nosím jelení lůj, než jsem si vzpomněla. Když jsem vyndávala nákup z batohu, bezmyšlenkovitě jsem ji tady, v přízemí, odložila. Šmátla jsem do kapsičky, vzala lůj a pusu si natřela. Ale zarazila jsem se. Takový divný pocit, jako by něco bylo jinak.

Něco bylo jinak. (Anebo naopak?)

Všechno se ve mně sevřelo zlostí. Rozběhla jsem se ke kolu, nasedla a šlapala jako divá. Jako divá jsem Lukáše dostihla pod největším kopcem. Předjela jsem ho a zakřičela, ještě jsem ani nezastavila, ještě jsem ani neslezla z kola: Kde je ta padesátka?

S nechápavým výrazem odpověděl otázkou: Co? Jaká padesátka?

Teď už jsem zastavila a slezla a strčila kolo k plotu nejbližší zahrady: Ukaž kapsy!

Prohledala jsem mu je. Tohle ponížení! Jen moje, těm, co kradou to nemůže vadit, ti přece prohledávají něčí kapsy pořád.

Stud, že musím.

Prohledala jsem Lukášovi kapsy a nic nenašla. Zapochybovala jsem o svém duševním zdraví. Ale ráno jsem přece v konzumu platila dvoustovkou, to vím. Prodavačka neměla zpátky, vrátila mi až po další nakupující, vrátila mi bankovku a nějaké drobné, křičím na Lukáše: Kde je padesátikoruna, co mi zmizela z ledviny?

Z jaký ledviny?

Máš ji ve spoďárech? Nebo schovanou v botách?

Nabíral do breku: Žádnou nemám.

Dej ji sem!

Já nic nevzal!

Kam jsi ji schoval?

Rozbrečel se.

Předevčírem mu bylo sedmnáct. Předevčírem dostal k narozeninám tisícovku. Teď dotčeně brečel a tělo mu upřímnými vzlyky nadskakovalo.

Bývaly časy, kdy jsem mu slzy zbaštila a rozbrečela se taky. A omluvila se za nespravedlivé nařčení. Bývaly časy, kdy jsem mu věřila, časy, kdy jsem neuměla šacovat.

Já se na tebe vrhnu a přede všema tě svlíknu! (Nikdo na cestě není, lidé možná šmírují v přilehlých zahradách, můj křik zní do daleka.) Servu z tebe šaty a tu pajcku najdu, protože mi zmizela. Kde je?!

V peněžence.

Vždyť jsem ji prohledala, máš ji prázdnou.

Složená pod občankou.

Byla tam. Poctivě složená na maličký čtvereček. Vzala jsem ji, popadla kolo a snažila se vyjet kopec zpátky.

Až vyhodíš láhve do kontejneru, naklušeš domů, jasný?

Nohy jsem měla slabé. Celá jsem byla slabá, ačkoli jinak jsem byla rozpumpovaná na maximum. Kolo jsem tlačila a horečně přemýšlela. Co udělám, až Lukáš za chvíli přijde?

Nic.

Vyřešil to za mě, do půlnoci se neukázal. Když přišel, byla jsem nahoře v pokoji. Sama. (Marek zůstal přes noc v rodičovském bytě.) Nemluvila jsem s ním. Dalo mi hodně práce mlčet. To mu vyhovuje. Nají se, vleze si do postele a usne a tím se pro něj všechno z dneška uzavře. Že by se za krádež omluvil? To už nedělá. Poté, co se jednou omluvil, že mě okradl – a druhý den mě okradl znovu, jsem na něj při další omluvě křičela: Přestaň krást a nemusíš se omlouvat!

Přestal se omlouvat.

„…a když ses včera vykašlal na to, aby ses vrátil domů, jak jsem řekla, tak si dnes počkej, dokud se nevrátíme my. A nepokoušej se dostat dovnitř!“

Než jsme dnes s Markem odjeli, zamkli jsme dům, aby se do něj Lukáš sám nedostal – jen do předsíně. Zamkli jsme vnitřní dveře, co od nich nemá klíč. Aby po včerejšku pocítil, že takhle to u nás chodit nebude. (Spal, dokud jsem neodešla se psem a vytratil se dřív než jsem se vrátila.)

Přijeli jsme v jedenáct v noci. Lukáš seděl v předsíni a opíral se o vnitřní dveře. Byly rozdloubané, u zámku rozmontované, ale stále zamčené. Kolem se válelo nářadí. Šroubováky a dráty a narychlo udělaný šperhák. Jak se k němu dostal, když jsme zamkli dílnu?

Okno bylo rozbité. Na zemi střepy.

Všechno máme rozbité a vypáčené.

Takhle si žijeme.

Dnes ráno mi už od půl šesté kazila špatný spánek hrdlička svým monotónním, hloupým vrkáním a ne a ne zmlknout. Převalovala jsem se v posteli a nemohla spát, nechtělo se mi ležet, nechtělo se mi vstát, nic se mi nechtělo.

Vstala jsem, sešla dolů a začala chystat snídani. Marek přišel chvíli po mně. Sedli jsme si a mlčky jedli. Mluvit by znamenalo zase všechno rozpitvávat, všechno ze včerejška, z posledních let, všechno, co bylo každý den stejné nebo horší. I v lese, na procházce se psem, jsme mlčeli. Házeli jsme mu klacek a snažili se nakazit jeho vytrvalou psí radostí.

Vrátili jsme se, Lukáš ještě spal. Byli jsme rádi. Až vyleze z pokoje, zase nebudeme vědět, jak s ním mluvit. Když to začneme řešit, rozčílíme se hned po ránu. Katarzi to nepřinese – to by to tu dávno vypadalo jinak. Když budeme dělat jakoby nic, bude Lukáš přesvědčený, že nic. Že nám jeho krádeže a vloupání připadají normální, že vysklené okno je normální, že šroubováky a šperháky a rozmontovaný zámek u dveří a všechna okna v přízemí s vrypy u zavírání jsou normální…

Prší. Asi proto, že je neděle. Vyrazili jsme s Markem na kolech i tak. Lukáš se ploužil od televize k televizi s tím, že on v žádném případě nikam nepojede (ani nemá na čem, všechna svá kola rozbil). A my už netlačíme, pokud to není nezbytně nutné. Snažíme se udržet mír, je to tak úlevné.

Včera jsme se pustili do čištění komína a vymetání kamen, nepříjemné práce plné sazí a mouru a Lukáš se připojil a mírně pomáhal. Podařilo se nastolit mír a teď se budeme snažit.

Marek vybral trasu: Pojedeme tam a tudy a ještě támhle (dáme si tam pivo) a zpátky do vsi z opačné strany a k nám domů, do lesa. Určitě dvacet kilometrů, dvacet nejmíň a samé kopce.

Vyrazili jsme. Pršet přestalo, vyjasnilo se. Celou cestu bylo krásně. Šlapali jsme krajinou – já a mně povědomý cyklista, který mě míjel tu v protisměru: Ahoj! Ahoj!, tu v mém směru: Ahoj! Ahoj!… Při míjení se jako správní cyklisté pokaždé pozdravíme.

Kroužení v elipsách je Markova nová metoda, jak si na kole se mnou po boku (velmi nadnesený výraz) zajezdit. Jedině se mnou po boku si krajinu kolem prohlédne – jinak se všude řítí, aby si nekazil rychlostní průměr.

Jen co jsme dojeli do vsi, začínalo se zase prudce škaredit. Déšť přišel ihned, prudký, vydatný. Z okna svého domu nás zahlédla paní K. a pozvala nás schovat se k ní pod střechu. Kafe, moučník, povídání. Samozřejmě o klukách. Mluvíme, jak nejlíp umíme, a Marek, posazený před okno, řekl, že se mu zdálo, jako by zahlédl jít po ulici Lukáše – s Patrikem. Kde by se ve vsi vzal Patrik? Za půl hodiny nám volali na mobil, že jsou doma, oba.

Sedli jsme na kola.

Patrikovi je dnes osmnáct let!

Má sice narozeniny, ale už jsme ho čtyři měsíce neviděli a stejně dlouho neslyšeli, tak jsme nic nechystali. Ani nás nenapadlo, že se k nám právě dnes vypraví, sám od sebe, dobrovolně.

Patrik, náš nejstarší syn.

Byl docela čistý, slušně oblečený – až na boty. Ty byly ošlapané a roztrhané, olezlé. Patrik čerstvě dohola – s hlavou zjizvenou, jako by po ní někdo tančil žiletkou. Jako by právě vylezl z kriminálu. Za poslední měsíce jsem ho zahlédla jen jednou, v projíždějícím autobusu. Tehdy měl na hlavě dredy.

Nebyl jsi zavřenej, že jsi tak vyholenej?

Dneska se v kriminálu nestříhá.

Jak to víš?

Nalili jsme víno, naštěstí jsme doma láhev měli, a připili si na jeho plnoletost: Všechno nejlepší!

Dort jsem neudělala, netušila jsem, že se objevíš.

To je jedno.

Na zdraví!

Čus.

Už tě nebudou honit policajti.

Stejně mě nehonili.

Tady byli často.

Aspoň něco dělaj.

Dokonce tě hledali i u mýho táty.

Cože? Ha ha ha. Smál se pobaveně. Já (skoro) taky, když mi to táta volal. Policie u něj hledala Patrika a on přitom neví, jak vypadá. Viděl moje tři syny všehovšudy jednou dvakrát, dávno, když byli kluci malí.

Hledali tě všude možně.

Jsou za to placený.

Ty je neplatíš.

To je jedno. Ať makaj.

Patrik si přijel pro cestovní pas. Občanský průkaz nechal ve výchovném ústavu a tam pro něj teď nemůže. Proč? Protože nemá čas. Jede na koupák.

Řekla jsem, že mu pas nedám, dokud si občanku z ústavu nevyzvedne. Mluvila jsem telefonicky s vychovatelkou, abych zjistila, jestli nemá před ukončením pobytu dluhy, jestli s nimi nemáme něco vyrovnat.

Jak bych moh mít dluhy, když jsem tam skoro nebyl?

Chtěli ti prodloužit ústavní výchovu do devatenácti – v ústavu s přísným režimem, s mřížema na oknech. Strašně jsi je štval.

Stejně bych zdrhal!

Požádali jsme u soudu, aby tě nechali. Ať si svobodu užiješ. Ale v ústavu potřebujou, aby sis pro občanku zajel, musej tvůj pobyt uzavřít. Nemůžou to udělat, když tam máš věci a zvlášť doklady. Potřebujou podepsat převzetí. Patriku, každej stát má zákony a ty se musej dodržovat. Najdi si práci, plať zdravotní pojištění, protože je ze zákona povinný. Jinak ti porostou dluhy. Zkomplikuješ si život a těžko se z toho budeš dostávat… Když nechceš pracovat, aspoň se přihlas na úřad práce. Ten za tebe bude pojištění platit…

Hučeli jsme.

Řekli jsme mu, že s námi bude moci bydlet jedině, když bude žít legálně. Nechce s námi bydlet. Žije ve městě, u kámoše, je v pohodě. On nebude tak blbej, aby chodil denně do práce! Aby jezdil každý týden na pracák. Postará se o sebe, ví jak. Prachy vydělat umí: A nechcete mě náhodou do toho ústavu odvízt? Já nevim, jak se tam mám dostat.

Ty nevíš, jak se tam dostat a přitom jsi odtamtud šestkrát utekl?

Pětkrát.

Pětkrát nebo šestkrát!

Křičíme.

Marek i já, zase jsme se rozčílili, zase jsme byli v otáčkách, nešlo to jinak.

Patrik vstal: Tak dáte mi ten pas?

Ne.

A proč ne?

Když to musí být – a být to musí!

Bála jsem se, že nás notářka, kterou jsem náhodně vybrala v telefonním seznamu a objednala se k ní, odsoudí. Ale šli jsme, učíme se to zvládat, zvykáme si. Ba ne, nezvykáme, jen se učíme.

V devět jsme s Markem vešli do její kanceláře. Odvahu! Neděláme přece nic špatného. Děláme neděláme, stejně jsme měli pocit viny, že se nám to nepovedlo, že jsme selhali, že jsme kluky dobře nevychovali, proč to nešlo, když jsme se tak snažili? Copak člověk vůbec nic neovlivní? Svojí láskou, energií, tím, jak sám žije? Kolik nocí jsem těmihle úvahami probděla.

A teď jsme tady.

Notářce jsme vysvětlili, co a jak jsme uměli. Stručný životopis, rodičovské resumé, jinak než v krátkosti minulých dvacet let popsat nešlo.

Osvojení druhého stupně je právně totéž, jako mít dítě vlastní. Tudy cesta nevede. Musíme dokázat Patrikův nezájem o nás, rodiče, a taky jeho „neřádný“ život, když to musí být.

Posunuli jsme se rychle k podkladům. Měli jsme s sebou zprávy odborníků, k nimž jsme se před lety uchýlili, když jsme si sami nevěděli rady a výchova prvního adoptovaného syna podle našich povah a srdcí zcela selhávala.

Patrik: „…Porucha chování postupně přecházející do nesocializovaných poruch chování, kombinovaných s disharmonickým vývojem osobnosti, který vyústil v socializované poruchy chování s kriminální činností…“

Měli jsme i všechny rozsudky a hlášení o útěcích z výchovného ústavu. (K nám nevedly.) Objemná složka. Sepsali jsme vše, jak nejlíp jsme dovedli, protože být to muselo.

Kulaté razítko.

Odcházeli jsme. Notářka nám ve dveřích stiskla ruce a řekla, že se sklání před naší statečností. A já… I tohle se budu muset naučit zvládat, ne všichni nás odsuzují, ne všichni, ještě ne.

Marek spěchal služebním autem do práce, já naším na nákup a domů. Ani jsem nedonesla tašky z kufru k brance a už do naší ulice vjíždělo auto s nápisem POLICIE. Dva uniformovaní hledali Patrika. Další celostátní pátrání. Jak to? Proč ho zase hledají? Vždyť mu včera ústavní výchova definitivně skončila, vždyť je od včerejška plnoletý.

A ode dneška vyděděný.

„…Také si myslím, že při výrobě filmu není nic důležitějšího než dobrý scénář…“ (Buñuel)

Myslím si také. Jenom nevím, kdo má patent na rozhodnutí, co je nebo není dobrý scénář? Včera jsme měli schůzku ve čtyřech: producent, režisér, dramaturg a já, scenáristka. Účelem bylo seznámit se s producentem (přivedl ho režisér) a oslavit přijetí scénáře do výroby.

Producent mi řekl, že scénář přečetl jedním dechem. A že je to NUDA. Nadiktoval změny.

Mám si nechat zkazit scénář, abych mohla mít film?

Vpodvečer mělo být v rodičovském bytě rozloučení s Markovým tátou. A já myslela jenom na to, co mám nebo nemám dělat se scénářem.

V rozjitřeném stavu plném otázek jsem spěchala na autobus do města. V rozjitřeném stavu jsem potkala pošťačku. Předala mi dopis. Držela jsem v rukou obálku a prohlížela si pěkné písmo (připomíná mi tátovo), vypsané, pravidelné, značící vyrovnanou osobnost a jasný názor. V dopise bude jasný názor na scénář. Mám sílu přečíst si ho? A jak je možné, že vůbec nepoznám, jestli píšu nebo nepíšu dobře? Čím jsem starší, tím jsem nejistější. Kdysi jsem to poznala a stála si za svým. Teď o všem pochybuju. Minuty ubíhaly, autobus měl jako vždy zpoždění. S tlukoucím srdcem jsem dopis od AJL otevřela:

„…Tak tentokrát se to, myslím, povedlo.“

Autobus asi přijel, když jsem v něm najednou seděla. Asi mě odvezl až na konečnou tramvaje, když jsem na ní náhle stála. Nejspíš jsem dojela až na nábřeží a došla na místo schůzky – ve výtahu jsem stoupala do posledního, čtvrtého patra. V pravý čas. Rozhodla jsem se: Neustoupím.

Režisér měl taky zpoždění. Kamarád ale na místě byl: Jak se máš? Zeptal se mě. Vyprávěla jsem všechno.

Jak jsem nechtěla žít, protože mě rodinné soužití ničilo.

Jak jsem měla chuť rozjet se autem a naprat to do stromu.

Jak mi přišlo všechno zbytečné. Nejvíc život, pak rodina a hned po ní psaní.

Jak jsem nenáviděla psaní.

Jak mě každé ráno vyděsilo, že musím přežít den.

Jak jsem se bála, že ho nepřežiju. Že mi ta záklopka, co drží lidi naživu, povolí. (Co se v mozku udělá za břečku? Co se tam rozlije za tekutinu, že zbude jen touha skončit to?)

Jak jsem pořád brečela.

Jak pořád brečím.

Jak mě AJL přesvědčoval, že mám zkusit psát scénář podle svých nejlepších próz.

Jak jsem nevěřila, že je to možné.

Jak jsem se snažila, ale nedařilo se mi.

Jak jsme šli s Markem v lednu do divadla.

Uviděl mě jeho ředitel, s nímž se znám od kdysi, ani nevím, od kdy: Hele, přijď k nám na začátku února! Budeš mít lístek zadarmo. Ale musíš se nějak u pokladny prokázat. Máš v občance jméno za svobodna?

Proč?

Protože 9. února začíná Rok kohouta. A my to tady budeme slavit. A všichni, co mají s tímhle zvířetem něco společnýho…

Rok kohouta?

Vždyť já jsem v něm narozená! Já jsem narozená dokonce i v hodině kohouta!

Jak jsem ještě v lednu byla na dně. V únoru začala psát scénář. A hledala dramaturga, s nímž budu schopná souhlasit a k jednomu se vnutila a on mě odmítl.

Jak jsem se odmítnout nedala. A tak dlouho a vytrvale jsem chodila s verzemi, až se mnou pracovat začal.

Jak se to tentokrát povedlo.

Jak jsem hledání režiséra skončila právě u tohoto, přestože jsem si po našem prvním společném filmu říkala, že s ním nikdy, jak on…

Zrovna přišel.

Byli jsme doma jen my dva, Marek a já. Po strašně moc letech, snad po patnácti, jsme byli sami. (Lukáše pozvala máma na týden na chalupu, aby dělal společnost synovi mé sestry, který se tam nudil.)

Seděli jsme dlouho na terase, Marek mluvil o mrtvých rodičích, noc chladla, drželi jsme se za ruce a něco pili a k ránu šli dovnitř a pustili si na plné pecky Leonarda Cohena (anebo Toma Waitse? anebo Van Morrisona?) a milovali se taky na plné pecky, milovali jsme se uprostřed pokoje na zemi, kam jsme rychle naházeli deky a polštáře a…

Všechny dveře zůstaly odemčené.

Začaly mě bolet ledviny. Přidala se další bolest. Rychlá, intenzivní bolest v podbřišku. Do auta jsem se dobelhala v předklonu, abych se odvezla na pohotovost. Zánět močových cest. Než prášky zabraly, kroutila jsem se u televize, zabalená do deky a pila jeden urologický čaj za druhým.

Marek přivezl z letního tábora Matěje. Připadá mi po čtrnácti dnech, kdy jsem ho neviděla, samostatný a velký. Po poslední kanadské noci, kdy nezamhouřil oka, byl unavený, ale odmítl to přiznat a jít si lehnout dřív než večer. Seděl s námi u televize a spal. Náš nejmladší syn.

Jsme tu jen my tři. Dveře ještě můžou zůstat odemčené, ale já je stejně vycvičeně zamykám. Vycvičeně chodím i doma všude s kabelkou pod paží. Jak to asi dělá máma? Vytočila jsem její číslo, zítra jí bude třiasedmdesát let!

Mami, já ti přeju, přeju, přeju.

A ty? Ptá se mě. Jak se máš?

Co Lukáš? Nemizej ti peníze? Jde to?

A co ty?

Mami…

Ještě jsi zamilovaná?

Mami.

„…veci sa vždy vyvíjajú – a skoro vždy ináč, ako si želáme, tá najväčšia radosť pri robote na filme je písanie scenára a všetko ostatné je vo hviezdach. Mám skúsenosť, že každé urputné úsilie je viac-menej kontraproduktívne. Aj tak verím, že sa ten scenár raz, čiže skoro!!!!!!, nakrúti, ale keby náhodou nie, máš v sebe tú peknú robotu. To nie je útecha, ani súcit, lebo súcit (a to zase hovorí moja doktorka domáca Naďa) nelieči, to je len také malé pofúkanie tvojej bolesti, čo krízy, či ako sa to volá – a keď budeš trošku staršia (ako mudrlant, čo ti toto píše) budeš to (možno) znášať ľahšie, aj keď zlosť a nasratosť na hlupákov nás nikdy neprejde. Najmä okolo filmov je ich oveľa viac ako kdekoľvek inde – a ten systém funguje tak, že všetci tí chytráci, či už režiséri alebo producenti sú tí najlepší scenáristi, ale až vo chvíli, keď od niekoho, čiže od nás, dostanú hotový scenár: okamžite, hneď po prvom prečítaní, vedia, čo na ňom treba zmeniť, čo a ako vylepšiť, čiže ako ho spoľahlivo zničiť. Tak Ťa prosím: Toto nedovoľ, nech sa to radšej nenakrúca, nech to počká na spriazneného človeka…“ (Dušan)

Abych nemohla na nic myslet!

Přestěhovala jsem Matějovi pokoj – vyrostl tak, že se nevejde do postele, probrala všechny skříně, přestěhovala Lukášův pokoj, probrala jeho rozervané svršky (všechny jsou rozervané), polovinu z nich vyhodila a vrhla se i na pokoj Patrikův. Má ho tu stále. Má tu stále ještě postel, skříň, psací stůl, své věci. Uklízela jsem a přitom poslouchala v rádiu zprávy.

Máme nového ministra kultury. Ve svém úvodním proslovu řekl, že se chce za kulturu bít a taky chce naplňovat zadání pana premiéra, protože jeho projevy padnou jako prdel na hrnec!

Máme prima ministra. Ano, kultury.

„Látka světa je látka příběhu… Člověk vnímá nohou zem a hlavou nebeskou sféru… Aby byl národ národem, musí se skrze legendy vynořit z mytické nepaměti do historické paměti… Chci vyseknout poklonu autorovi, s kterým nesouhlasím… Oprava slavné Sokratovy věty Vím, že nic nevím: Co vím, vím, že vím a co nevím, vím, že nevím…“

V televizi běžel rozhovor Marka Ebena s filozofem Zdeňkem Neubauerem.

(Už vím, proč nemůže být filozof ministrem kultury.)

Copak režisér neví, že ať se tvoje filmové postavy jmenují jakkoli, budou vždycky spojované s živými lidmi? S tvojí rodinou?

Ale ví. Moc dobře to ví.

On to točit nesmí! Řekl jednoznačně Cyril, dramaturg.

Kdo jinej?

Byl teplý večer. Naše hospodská porada ve městě skončila ještě za světla. Šli jsme se s Cyrilem vzájemně doprovodit, jako vždycky. On mě, já jeho… Cyril odjel domů tramvají, jako málokdy, vždycky zdrhá na metro a jak mi zdůraznil – nikdy se po mnoha vypitých pivech (pije jako zedník) nekymácí a pokaždé jde rovně.

Kymácela jsem se po dvou malých dvanáctkách do prázdného mámina bytu a rovně jsem nešla. Vzala jsem to oklikami. Stmívalo se. Všude kolem zářila světla, město žilo. Lidé seděli v zahrádkách restaurací, hovory a hudba, řeka byla posetá lodičkami a šlapadly, v dálce most s hrozny turistů a za ním to překrásné zprofanované panoráma, někdy mi tak chybí, vidět kolem sebe lodě, lidi, most, panoráma…

V noci dávali v televizi Buena Vista Social Club, Wendersův dokument o starých, znovuobjevených a do orchestru přivedených kubánských zpěvácích, zapomenutých, roztroušených po vymlácené rozbité chudé komunistické Havaně. Nádherný dokument o skoro osmdesátiletých muzikantech (ale jakých!), vrátivších se po letech k muzice – do znovu sestaveného orchestru, jenž patřil v padesátých letech ke kubánské špičce. Jeden muzikant se živil jako čistič bot, jiný jako klavírní doprovod na dětské gymnastice. Každý se nějak protloukal a jejich talenty ležely ladem.

Prázdné havanské ulice – v noci úplně bez světel, polorozbořené zpustlé domy a bývalé paláce, držící pohromadě jen svojí podstatou, otlučené, oprýskané a ve svém zmaru až krásné – obzvlášť pro nás, kteří už jsme za tím, a z našich měst se staly kulisy čelních fasád.

Lidi, flikující donekonečna auta stará padesát let, flikující každý den, aby byl nějak k přežití, lidi potloukající se po chodnících bez očekávání a bez cíle, protože jaký cíl, když k němu žádná cesta nevede?

Vybavila jsem si intenzivně, v čem jsme tu do roku 89 žili my: umrtvující pocit bez naděje. Čas, který neběžel, nehybnost. Prázdné ulice, tma.

Ale taky doba silných přátelství a spřízněnosti.

Je 21. srpna, výročí okupace, kdyby to náhodou někdo nevěděl. Okupací můj scénář začíná, kdyby to náhodou nevěděl někdo. Před patnácti lety umřel děda.

Rozhodnutí, že definitivně zruším režiséra a že mu to dám vědět hned. Mluvili a korespondovali jsme stále dokola, stále trval na svém, čili producentově:

„…Nebraň se hrdinkám, z kterých se stanou kurvy, byla to zkurvená doba a je to silné. Na hraně. Možná za hranou, ale fakt dobré…“

Marek s Lukášem a Matějem odjeli. Měla jsem jet na naši první a jedinou společnou dovolenou taky, jenže: Zůstala jsem doma, abych střežila své umělecké ideje. Do poslední chvíle taky hrozilo, že odjedou jen Marek s Matějem a já budu střežit i Lukáše, který se od mámy vrátil a spolu s ním se navrátily i jeho zvyky.

Lukáš odmítal jet, (půjčené) kolo ho nebaví. A my ho tu nemůžeme nechat samotného, i když by to v jeho věku za normálních okolností jít mělo. (Jednou jsme to zkusili a už to nebudeme opakovat.)

Přinutit ho jet do hor na cyklistický týden, který Marek pro Klub alergiků vymyslel a zorganizoval, znamenalo, že bude neustále naštvaný – a to zkazí náladu všem, vedoucím i (alergickým) dětem. On je ve svém odporu vytrvalý. Taky jsme se báli, že když pojede, budeme těžko učit ostatních čtyřicet účastníků, že si mají schovávat peníze a mobily a tak.

Kam v penzionu? Pod polštář?

Klára mě pozvala na oběd. A já pozvala ji. To je dobrá metoda při oboustranném zachování života ve skromnosti. Klára, o patnáct let starší kamarádka, mi dala za patnáct let kamarádění spoustu dobrých (a pár špatných) rad. Například mi poradila obrátit se o dramaturgickou pomoc se scénářem na Cyrila a hned mi poslala jeho telefonní číslo: Je chytrej a zkušenej, třeba tě neodmítne.

Jedly jsme.

Ve městě, v restauraci s příhodným názvem Ztráty a nálezy. Klára mi vyprávěla své peripetie se syny a muži, já jí na oplátku se svými syny. A pak ty s tvorbou. Teď na mě uhodila: Ty jsi zrušila režiséra?

Včera.

A to chceš, aby s tebou ještě někdy nějakej pracoval? Nepřeháníš to s tím lpěním na detailech? Co se ti na něm nelíbí? Vždyť tvůj první film udělal dobře.

Mohl bejt lepší.

Ty si myslíš, že by nějakej režisér snesl, aby mu scenárista (a obzvlášť ty!) stál za zadkem a říkal, co a jak má dělat?

Nestála bych mu za zadkem. Ale přála jsem si bejt u toho. Protože ani on, ani nikdo z herců nevěděl, o čem to všechno je. O čem to je, mít rodinu poskládanou ze tří různejch dětí, z úplně nejrůznějších! Režisér některý situace, zvlášť ty s mámou, ty hodně ženský, neodhadl. Zanesl je falší.

Nejsi náhodou nesnesitelná? S tebou bych pracovat nechtěla.

Aspoň, že se mnou obědváš.

Jsi hrozná.

Vyzbrojená nejnižším možným sebevědomím, zato však plným žaludkem, jsem v téže restauraci čekala na schůzku s producentem. Nelíbilo se mu, že jsem s režisérem skončila.

Jak to, že ses o tom se mnou předem neporadila?

Zrušila jsem ho kvůli tvým připomínkám. Protože ty jako producent mě tlačit k nepřijatelnejm změnám můžeš, ale on jako režisér to takhle přijímat neměl.

Neexistuje!

Já se přece s tebou o svejch krocích nemůžu radit, když ty v týhle fázi scénář nepřijímáš a já ho podle tvýho nepřepíšu?

Nemůžeš si dělat co chceš!

Proč? Vždyť mi ten scénář pořád patří. Nenabídl jsi mi za něj nic – ani smlouvu, ani finanční zálohu, nic. Jen změny k horšímu.

Ještě že jsem ho nekoupil.

Ještě že jsem ho neprodala.

Ještě že můžu odjet!

Hory: Déšť, slunce, mlha, vítr, mokro, slunce, teplo, zima, sucho, vedro. KOLO.

107 kilometrů.

Co mě doma čeká? Mejl od režiséra. Mejl od režiséra. Mejl od režiséra. Mejl od režiséra.

Ano, už ví, že mě neměl nutit do změn, ano, měl si pamatovat, že jsem příliš citlivá. Bodla jsem mu svým činem nůž přímo do srdce: Nemůže spát, nemůže pracovat, nemůže řídit (dává místo normální rychlosti zpátečku). Proč mu neodpovídám? Proč se s ním nechci sejít a říct mu vše do očí?

Mučím ho schválně?

Chodila jsem na horách po louce a hledala místo, kam jsem Patrika zahrabala. Přiznala jsem se Markovi, že jsem ho zavraždila.

Vzbudila jsem se zalitá potem. A hleděla usilovně do tmy. Byl to opravdu jenom sen? Rozsvítila jsem lampičku a mžourala do světla. Zapila jsem prášek na uklidnění. Celý.

Když jsem byla s kluky naposledy na psychiatrii, odnesla jsem si odtamtud prášky já. Patrik už zcela odmítl spolupracovat a Lukáš to zopakoval po něm. Když doktorka viděla, jak se třesu, předepsala zklidňovadla místo klukům mně a tímto aktem slavnostně skončilo léčení jejich mozkových dysfunkcí, hyperaktivit a poruch chování.

Dlouho jsem se snažila neusnout. Aby vražedný sen nepokračoval. Ale prášek zabral, usnula jsem, ani nevím jak. Vzbudilo mě zvonění telefonu. Od jisté doby – asi tak dva tři roky, se mi při zvonění pevné linky ve všední den dopoledne dělá nevolno. Vždycky to znamenalo průser. A já čekala špatné zprávy o Patrikovi.

Volala neznámá kurátorka z města. Oznámila mi, že je Patrik trestně stíhán, protože spolu s dvěma dalšími kluky vykradl tam a tam nějaký klub – v den svých osmnáctých narozenin. (To znamená, že od nás jel rovnou krást! Je to možné po všem, co jsme mu říkali?) Spáchal trestný čin ještě jako mladistvý a ona ho dostala na starost. Způsobená škoda je pětaosmdesát tisíc. Spolu s rozbitým oknem a dveřmi skoro sto. Sto tisíc korun.

Kriminalisté pachatele rychle chytili a Patrikovi slouží ke cti, že se ke všemu přiznal a vyšetřovatelům sdělil, kde kradené věci jsou, takže se jich hodně našlo. Zorganizoval to dospělý muž a ten klukům za odměnu slíbil peníze a marihuanu. Kurátorka chce Patrikovi pomoct, vidí snahu věci napravit. Věří mu. (Ta se má.)

Patrik má štěstí, že se vždycky najde dost lidí, které oklame tělem. Vypadá totiž na první pohled velmi slušně. A tím, že je chytrý… Ví, co je dobré říkat, co dobře zní. Jeho slova se ale naprosto rozcházejí s následujícími činy. Ani náznak souznění řeči se skutkem. Ani pokus! Brzy se ukáže jeho hlavní porucha, totiž absolutní nezájem o ostatní lidi – i ty nejbližší, o nějaké souvztažnosti mezi jím a jimi, o vazby.

Trvalo mi léta, než jsem se promořila otazníky, výčitkami, úvahami, zoufáním, vztekem, pláčem, třesem, pláčem, otazníky a znovu dokola a pořád a pořád k poznání, že do takhle porušeného člověka se cit nepřidá. Protože on v sobě tu kolonku, tu vrásku, ten vryp, kde by se mohl cit uchytit a pěstovat, vůbec nemá! A taky mi léta trvalo, než jsem přišla na to, co vědci pořád zkoumají a nemohou vyzkoumat a já už to vím: je to daný stav.

V úterý je první výslech. Jsem jako zákonný zástupce zvána. Nevím, jestli půjdu. Vím, že se mi nechce – po tom všem. Nechce se mi. Nechce.

Sedla jsem do auta a jela do městečka zjistit, kolik by stály mříže do oken. Všichni, co podobnou rodinnou historii zažili, nás varovali, že první budeme vykradení my. Můžeme být rádi, že se tak nestalo, že si nás Patrik na vybrání nevybral. Měli bychom udělat opatření, aby se to nemohlo stát ani jindy, ale mříže jsou drahé, nemáme na ně.

Na co mříže, když kluci mají klíč?

Když se s Markem milujeme…

Dobrý den, tady je… Představil se mi do telefonu Patrikův bývalý spolužák, co bydlí ve vsi: Je doma, prosím vás, Lukáš? Ano, byl doma. Zavolala jsem ho ke sluchátku a Lukáš do něj odsekl, že nic nikam neponese a telefon položil.

Patrik si chtěl zařídit, aby Lukáš vzal jeho pas, přinesl ho na poštu do vsi a on by si mohl vyzvednout občanku, kterou mu sem z výchovného ústavu po mnoha telefonátech nakonec poslali v doporučeném dopise.

Hmm, tak on je ve vsi, nechá k nám domů telefonovat kamaráda, chce si nechat od Lukáše přinést pas a se mnou, která mu – kdyby nic jiného – nechala ten pas udělat (za šest stovek, protože v řádném termínu se na to vykašlal, i když k moři s námi vloni jet chtěl), se mnou mluvit nebude?!

Řekla jsem Lukášovi, že udělal správně, stejně bych mu Patrikův pas nedala. Tenhle způsob komunikace mi vadí a pokud od nás Patrik něco chce, bude se muset obtěžovat se mnou nebo s tátou. Popsala jsem Lukášovi, co má za problém, protože jemu se Patrikova svoboda moc líbí.

Tohle smrdí kriminálem, měl bys to vědět, než s ním zase někam přes náš zákaz vyrazíš!

Lukáš vstřícně odpověděl, že on tak blbý, aby někde kradl, určitě nebude. Měla jsem na jazyku spoustu námitek – jakože když krade doma, je to taky zlodějina, je to kapsářství, trestný čin! Ale spolkla jsem je. Zůstali jsme pro jednou u kladných motivů. Pochválila jsem ho: Udělal jsi to dobře, Lukáši.

Čekala jsem celý den, že si Patrik pro pas přijde, kdyby pro nic jiného, tak kvůli výslechu, na nějž bude občanský průkaz nutně potřebovat, ale neudělal to.

Nepřekvapeně nerozumím.

Modlitba pro Martu

Není to jako titul filmu moc vážné, zavádějící úplně jinam? A není to zadané, když to zpívala Marta Kubišová? A proč se mi Cyril tak dlouho neozval? Kam se ztratil?

(Neumřel?)

Seděli jsme pod pergolou, byl jeden z mála teplých večerů v tomhle podivném létě, a oslavovali konec prázdnin. Byli u nás všichni kamarádi – Mirek s Jarkou, Daniel s Pavlou a Martin s Lenkou. Seděli jsme a popíjeli a Martin se krásně napařil a přemlouval nás, abychom si koupili na hřbitově ve vsi společnou hrobku, kde bychom všichni leželi pohřbení a mohli se vzájemně v té podzemní nudě…

Rozptylovat.

Pokoušela jsem se dívat na současný český film, nedělní televizní večer je mu vyhrazen. Ale nešlo to – přitom hodinu a tři čtvrtě! Měla to být černá komedie a jestli si dobře vzpomínám, naše kritika to chválila.

Nedokoukala jsem. Všechny postavy něco (pokud možno vsedě) mluví, pak je nějaká akce, rádoby tajemná, rádoby tajemné je všechno a rádoby pomalu se to odkrývá a splétá, ale uplete se z toho akorát hovno! Jako skoro ve všech českých filmech posledních nácti let.

Jak to, že mi producenti netrhají můj scénář z ruky? A nemyslím si o sobě moc? Ale jestliže na takové hovadiny lidé chodí, přijde, přišel by někdo na můj film? Asi ne.

Padla na mě tíseň.

Potřebovala bych vzpruhu. Nějaký, třeba malý úspěch, něco konkrétního. Už dlouho žiju bez úspěchu.

Už dlouho žiju.

Něco konkrétního: Už dlouho se s Lukášem hádám o jeho nemyté a nikdy neumyté podpaží a nohy. (Když byl malý, šoupla jsem ho do vany a pořádně vydrhla. Co můžu dělat teď?) Tohle zpestření máme každý den.

Ty to necejtíš? Když nosíš ve vedru umělou košili, tak se pot nemá kam vsakovat a teče ti po těle. A když máš celej den nohy v uzavřenejch botách – ještě navíc v těchhle vedrech (konečně jsou vedra!), a pak se tady zuješ… Proč se neumeješ? Copak se jednou nemůžeš umejt sám od sebe? Proč pořád čekáš, až ti řeknu? Tobě to nevadí? Ty nemáš nos? Když budeš takhle zahnojenej, žádná holka s tebou nebude nikdy nic mít!

Ty nechceš mít holku?

Začala škola. Všichni odešli.

Marek odjel na kole do práce, Lukáš vlakem do učňáku, do druhého ročníku. Naštěstí udělal před pár dny zkoušku ze zednické praxe, z níž nebyl za první ročník klasifikován. (Nechodil tam. Sedmdesátiprocentní absence. A to jsem mistrovi čas od času volala a na Lukáše se ptala. A to jsem jezdila na třídní schůzky.) Matěj jel autobusem – do osmé třídy. Dnes je první školní den. Patrik kdoví kde, někde. (Občanku mu hodná vedoucí na poště nakonec vydala.)

Zůstala jsem sama, vyplašená.

Utekla jsem odtud taky. Jela jsem do města zařídit peníze na jízdenku do Německa, kam ve čtvrtek odjíždím. Mám tam mít po dlouhé době čtení, po dlouhé době něco vydělám. Navštívím Rainera. Snad to nebude poslední setkání v našem přátelství?

Vloni před Vánoci, zrovna když jsem tady nejvíc bojovala sama se sebou a svými depresemi a když jsme byli s Markem jako vždy předvánočně pohádaní, zavolal a s obvyklým smíchem se mě zeptal: Hádej, co je novýho?

Nevím. Co? Máš lásku?

Něco lepšího!

Co?

Rakovinu.

„…Stale ziju a boj jeste neskoncil. Dokonce jsem prezil operace ledvin (mam jen jednu). Za tyden me uz vyhodili z nemocnic. Pry je delsi pobyt neekonomicke. A slo to. Zadna katastrofa s vyjimkou toho ze stale mam rakovinu.

Osuda je osuda – pamatujete se jeste na to? Tak to mel jsem pravdu, ze jo? Jinak zkusim vypadat co nejnormalnejsi. Jdu dneska vecer k concertu s Cockerem. Poprve v zivote, protoze vim uz trochu vic, ze zivot muze byt daleko kratsi nez si to prejeme. Kdyz preziju mozna budu taky prezit svuj vlastni smrt. Co vy na to?

Hadejte se, clovek nevi nikdy, jak dlouho to jeste muze. Ne pockat az do vanoce, hadat se hned. Aspon zit dneska. Tolik moudrost, není to zazrak? Brzy mi zacina co se jmenuje nemecky Immun-Chemo-Therapie. Budou se asi rozloucit vsechni vlasy. At se vraceji nekdy. Potom budu jeste moudrejsi.“ (Ahoj Rainer)

Ve městě jsem měla schůzku s redaktorem novin, kam píšu jednou za měsíc fejeton. Víc než rok spolu mejlově spolupracujeme – a tak dobrého fejetonového redaktora jsem nikdy neměla. Měli jsme za úkol zapít tykání. Seděli jsme na osluněném dvorku jedné literární kavárny a povídali o všem možném. Samozřejmě i o mém scénáři, o producentech, režisérech, hercích.

Nesmíš prodat svou kůži levně! Zatykal mi redaktor.

Měl pravdu. Ale nejdřív by musel někdo chtít mou kůži koupit, no ne? U něj v novinách mi platí za fejeton tisíc tři sta padesát korun. Přesně tolik a ani o chlup víc je můj jediný měsíční příjem.

Taková jsem spisovatelka!

Spisovatelka, která nemůže psát.

Tíseň úplně strašlivá. Nikomu to neříkám. Stejně to nepomůže. Já mám tíseň a já s tím musím něco dělat. Nikomu to neříkám, a přitom mám čím dál větší potřebu s někým se objímat (a být objímaná), někoho hladit (a být pohlazená), s někým se milovat (a být milovaná), k někomu se schoulit…

Je devět.

Patrik má mít první výslech na policii (z úterka přeloženo na středu, nevím proč). Když jsme mu nestáli ani za telefonát, z účasti jsem se omluvila.

Nezajímá mě to.

Jak to asi probíhá?

Policie už Patrika dávno neznervózňuje ani nestresuje, po všech útěcích z výchovného ústavu, po šťárách v pražských nočních klubech, kde se převážně zdržuje, po tom co ho několikrát sebrali a drželi na vyšetřovně, dokud si pro něj z ústavu nepřijeli… Je v pohodě.

Tíseň.

„Wenn die Lauferei auf der Entbindungsstation einen Sinn hatte…“ Lehla jsem si na slunce a učila se číst Indiánský běh v němčině. Soustředit jsem se ale nedokázala. Myslela jsem, nevím proč, na to, co po člověku zbude. (Nic nekupovat, všechno vyhazovat!)

„Wenn die Lauferei…“

Markovi rodiče bydleli v jednom bytě přes padesát let. A nezanechali tam žádný osobitý otisk. Jen spoustu věcí, nepotřebných. A ve sklepě pět tun mouru.

Co může po člověku zbýt.

Nic nekupovat, všechno vyhazovat, opakovala jsem si a připomněla si máminu přítelkyni a svého času i svoji rádkyni ve věcech psaní. A to je co říct, protože je to neteř Franze Kafky.

Z rodinné vily, kterou přenechala dětem, se před lety přestěhovala do bytu. Nemá v něm skoro nic. Postel, stůl, židle, několik talířů, k tomu příbory. Nechce nic mít. (Tak strašně ráda bych ji viděla. Tak strašně ráda bych s ní mluvila. Jenže ona návštěvy nepřijímá. Rozumím tomu.)

Tři čtvrtě rodiny, včetně maminky, zahynulo v koncentráku. Zemřel jí také syn – ještě jako dítě. A když ji muž vzal krátce poté k moři, aby přišla na jiné myšlenky, utopil se. Vracela se domů s jeho rakví.

Teď přežila dalšího syna, talentovaného hudebního skladatele. Tolik mrtvých za jeden lidský život. A žádná stížnost! Je skoro slepá. Její velkou radostí bylo čtení. Nedovedu si představit, kde bere sílu na každý další den, když já… Skoro bez příčiny. Měla bych se stydět. Tak často mi v hlavě zní, co mi před lety napsala:

„Chudák spisovatel! Buď píše, až se z toho zblázní, anebo nepíše, až se z toho zblázní.“

V noci jsem poslala krátkou zprávu režisérovi. Aby na schůzku se mnou nečekal, čeká-li ještě. Vracím se k původnímu producentovi. (Zavolal mi, že o můj scénář stále zájem má.) Ti dva spolu pracovat nechtějí, nesnášejí se.

Ráno jsem si šla chystat tašku na kolo, auto bylo v opravně a já musela jet do městečka koupit si lístek na vlak do Němec. A taky jsem potřebovala zjistit, jestli a jak od nás Patrika odhlásit. Taška nešla přidělat, nemohla jsem najít gumcuky, mořila jsem se s tím, a když jsem se vrátila do domu, našla jsem v mobilu, odloženém na stole, nepřijatý hovor a SMS od režiséra:

JSI ZBABELA!

Zavolala jsem mu.

Jsi zbabělá, podlá a konfrontační. Jsi…

Tak proč se mnou chceš pracovat, když jsem taková?

Jsi zbabělá…

Típla jsem to. A mobil vypnula. Přišel mi mejl.

„…překvapuje mě, že si neuvědomuješ, jak hnusnou věc jsi provedla. Zbaběle jsi mě podrazila. Nebyla jsi schopna sejít se a říci mi do očí, že se mnou končíš. Já z toho onemocněl. Když si vzpomenu na tvého producenta a jeho plány s tvým disentem, tak ti přeju peklo, které tě čeká. Netušíš, do čeho jdeš a dobře ti tak… Tak si to udělej sama. Hlídej jako policajt. Natoč si to sama. Psát umíš moc dobře, ale možná bys potřebovala odstranit své mindráky, abys přestala lidi používat jako věci.“ (Ten, kterému pokládáš telefon)

Hele, zeptal se Lukáš, když mám v občance na konci takový číslo a to poslední je dvojka, prej to znamená, že jsme stejný dva. Řikala mi to Bára, která má na konci devítku, takže je stejnejch jako ona eště devět…

Hele a já mám čtení v Karlsruhe.

„Wenn die Lauferei auf der Entbindungsstation einen Sinn hatte…“

Hele, já to zvládla.

Zvládnu vystoupit na drážďanském nádraží tak, aby na mně nebylo vidět, jak jsem nervózní? Jak se pohledu na Rainera bojím?

Vypadal dobře, jako vždycky. A měl svůj humor, svůj sarkasmus, prima! Vzal mi tašku (jednu mou knihu v němčině, jednu noční košili, kapky do nosu…) a šli jsme k němu, dali si něco k pití, a pak vyrazili na večeři do španělské restaurace na pěkném uměleckém průchozím dvorečku.

Bylo teplo, lidé chodili skrz dvůr tam a zase zpátky, tlačili kočárky a kola. Příjemně se to tam hemžilo, my jsme jedli a pili pivo a pořád jsme si měli co říct. Zpátky domů (zůstanu přes noc) jsme šli oklikou. Stmívalo se. Šli jsme po břehu Labe, naproti nám čněly siluety kostelních kopulí a věží – největší kostel se právě dokončuje, teprve teď, po bombardování v druhé světové válce. Panoráma to bylo monumentálně úchvatné, ale zas a znovu jsem si uvědomila, jak je mé město krásné, jak je útulné a oblé, měkké a teplé a jeho panoráma je úplně, úplně jinak, protože lidsky, úchvatné.

Na nábřeží to žilo, spousta mladých jezdila na kolech a kolečkových bruslích, dováděly tu celé rodiny, občas kolem prosvištěl na bruslích i sportovní stařík v barevné kšiltovce.

Takhle budu taky jezdit, až mi bude sedmdesát, řekl Rainer.

Sedli jsme si i tady, padla tma, kopule kostelů ozářily reflektory, na našem břehu velkoněmecky zaplály čínské pochodně. V nálevně pod širým nebem jsme si dali malé pivo, začalo pofukovat, ochladilo se.

Doma jsme probírali diskotéku. Rainer vlastnil cédéčko s nahrávkou praskání ohně. To by mě nenapadlo, nahrát a prodávat – a koupit si zvuk praskání ohně. Šílenost. Ale prý to funguje, když si to člověk pustí, začne se mu po těle rozlévat teplo.

Rainer mi ukazoval svoji práci za poslední roky. Vymyslel projekt: člověk si u něj objedná CD s vyprávěním svého života. On s tím člověkem párkrát sedí a vyprávění nahrává (a otázkami posouvá kupředu). Pak to ve studiu sestříhá, upraví, doplní hudbou z té doby či na přání zpovídaného – a udělá příslušný počet kopií. Když je zájem, přepíše text, a vydá dokonce jako jedinečnou knížku v nákladu jednoho kusu. A ten člověk to dá své rodině jako dar a jako určitý vzkaz, vzkaz, který třeba neuměl, nebo nemohl vyslovit: vzkaz o svém životě.

Většinou si (draze) placenou službu objednávali staří lidé. Před časem ale nahrával i mladou maminku dvouletých dvojčat. Umírala na rakovinu a chtěla svým dětem zanechat vzpomínku.

Rainer, dlouholetý otrlý novinář, při jejím povídání brečel. Brečeli oba. Práce spěchala. Když ženě hotové cédéčko předával, objali se jako dva přátelé. Pevně. Pak umřela. Ještě nevěděl, že se brzy bude léčit taky.

Pozítří začíná další, třetí kolo. Pro sichr. Den před mým příjezdem se dozvěděl, že nemá metastázy! Že v sobě po dvou cyklech chemoterapií žádný nádor nemá.

Ještě se neloučí!

Nerozloučili jsme se. Až na nádraží, kam mě Rainer doprovodil, jsme zjistili, že jsme můj spoj opsali včera špatně a vlak už měl být pár minut pryč. Stejně jsme běželi na nástupiště, co když třeba?

Vlak tam stál. Zpožděný. Z tlampačů hlásili odjezd, teď hned. V automatických dveřích to cuklo a já do nich honem skočila a stihla jen na Rainera zavolat: Ahóój.

Áhoj! Zavolal mi nazpátek.

Dveře se zavřely. Vlak se pohnul.

(Neobjali jsme se.)

Matějovi je dnes čtrnáct let!

Narodil se 11. 9. 1991 přesně v 9:15. Samá lichá čísla. I lomítko za rodným má liché. Když mi v mém dvojnásobně neplodném těle (sterilita II. stupně) nějakým zázrakem vznikl, musel být hlavičkou nahoru, aby to nebylo všechno tak zázračné. Doktor nechtěl riskovat komplikovaný porod nožičkami a možné přidušení dítěte, tak ze mě v porodnici – jak říkal čtyřletý Patrik – udělali císaře.

Matěj…

A přitom je to s ním jako v rodině, kde jsou ostatní děti postižené. Na zdravého nezbývá energie ani čas, zdravého si rodiče téměř nevšimnou, vyčerpaní.

Na jeho narozeniny v televizi ukazují od rána do večera útok na newyorská dvojčata. Jedenácté září je označováno za nejhorší den v naší novodobé historii. Předloni kvůli tomu ještě brečel: Proč jsem se musel narodit zrovna jedenáctýho? Proč je to nejhorší den?

Buď rád, že ses narodil.

Pro mě to bude navždycky den ze všech nejkrásnější.

Patrikův výslech byl odložený na dnešek. Proč? Kurátorka mi zavolala, že minule nepřišel. Nedalo mi to a tentokrát jsem jela.

Měla jsem být v devět ve městě. (To znamená vstát v půl sedmé ráno, abych měla rezervu.) Tam a tam, do téhle ulice, dokonce do tohoto objektu, jsem před dvaceti lety nosila jako poštovní doručovatelka poštu – jedno z lepších zaměstnání, která mi Státní bezpečnost umožnila dělat.

Byla jsem ve vrátnici policejní služebny první. S šimráním v žaludku jsem seděla na lavici, začtená do novin, jako začtená, jako, že jsem v klidu.

Nikde nikdo. Ve čtvrt na deset přišla kurátorka, na čtvrt byli pozvaní všichni, asi se spletla, když mně říkala devět, seznámily jsme se u okýnka vrátného, kde jsem se zrovna vyptávala, jestli jsem tam správně. Za chvíli přišli dva obhájci. Jeden Patrikův ex offo – mladý, sympatický, druhý druhého nezletilého kluka. Poslední přišla vyšetřovatelka. Byli jsme tu, kromě Patrika, všichni.

Čekali jsme tři čtvrtě hodiny. Dlouho jsem byla vynervovaná, protože jsem vůbec nevěděla, jak to bude probíhat – a co všechno se dozvím. Styděla jsem se, že mám syna zloděje. Všem jsem se za to omluvila.

Jak čas ubíhal a my tu stále zbytečně trčeli, začala jsem zuřit. Protože já se na Patrika už něco načekala!

Když jsem pro něj jezdila do vsi k autobusu, aby nešel v zimě, ve tmě domů pěšky. Byli jsme domluvení na přesné hodině, jeden autobus přijel a odjel, druhý autobus přijel a odjel a Patrik pořád nikde. Měla jsem strach, že se mu něco stalo, seděla jsem vymrzlá v nezahřátém autě, dvě hodiny v mrazu. Patrik přijel, až když se v městečku vykecal, přijel, až se mu to hodilo. Když to několikrát zopakoval, přestala jsem pro něj jezdit. A tak to bylo postupně se vším, až se ucho utrhlo.

Že nepřijde ani v tomhle případě, kdy mu teče do bot, bylo i pro mě překvapující. Člověk s normálním uvažováním a normálními reakcemi to nepochopí. Podivili se i oba advokáti: Jak to, že tady není? Vždyť je to v jeho zájmu.

Vyšetřovatelka se naštvala. Kurátorka nerozuměla, včera s Patrikem mluvila, říkal, že tu bude.

Proč nepřišel? Ptali se mě všichni.

Proč nepřišel? Ptám se já.

(Nechce se zeptat ještě někdo?)

První přestala čekat vyšetřovatelka, pak oba obhájci. S kurátorkou jsme odcházely společně.

Asi byste měla vědět, obrátila se ke mně, že se Patrik sháněl po své biologické matce.

Další překvapení.

O jeho biologické matce jsme spolu párkrát mluvili. Co jsem věděla, to jsem Patrikovi řekla. (Nic jsme před ním netajili.) Když bude chtít znát své pravé jméno a příjmení, a tedy i příjmení své mámy, řeknu mu je.

Měl období, kdy se na mámu ptal, protože si myslel, že by po něm určitě nechtěla, aby chodil do školy, dělal úkoly a občas s něčím pomohl. Byl překvapený, doslova udivený, když u spolužáků zjistil, že i je nutí praví rodiče chodit do školy, dělat úkoly a občas doma s něčím pomoci.

Taky jsem se dozvěděla, že u nás Patrik nechce být, protože jsme ho poslali do diagnosťáku.

A v diagnostickém ústavu tvrdil, jak strašně chce studovat, čtrnáct dní poté, co udělal všechno proto, aby ho ze školy vyhodili, a když mu to ředitel ústavu uvěřil a dohodl pro něho možnost pokračování a my ji jeli svými podpisy stvrdit, zdrhnul. (Ředitel nevycházel z údivu.)

Tím, že jste Patrika do diagnosťáku poslali, ztratili jste jeho důvěru. Je přesvědčený, že jste ho podrazili.

Kdyby kurátorka věděla, co všechno tomu předcházelo! Kolik marných snah, aby se nenechal vyhodit, aby se netoulal s podivnými existencemi, namočenými do prostituce a prodeje drog.

Poslali jsme ho do diagnostického ústavu, až když byly naše snahy o to, aby žil jinak – totiž v mezích norem – bezvýsledné. Poslali jsme ho tam, když nás už úplně přestal brát na vědomí.

Kolik energie jsme vynaložili, abychom zabránili jeho pádu, ještě než se k němu rozběhl, ještě když běžel, pádu, který považoval a považuje za let!

Kráčely jsme spolu ulicí. Před námi se objevil Patrik. Špinavý, a jak se zblízka ukázalo, i příšerně smradlavý. (Lukášovy nohy byly proti tomu zemský ráj!) Přicházel s dvěma už od pohledu bezdomovci, asi aby měl garde. I on vypadal jako bezdomovec. Byl celý potažený šedí, šedivým šlemem. Tak tohle byl pro mě nový šok. Chtělo se mi brečet.

Patrik byl na čistotu odmalička háklivý. Nejenže se myl, ale málem každý den si bral čisté oblečení – až jsem to musela kvůli neustálému praní korigovat. Nikdy se nenapil ze stejné skleničky, vždycky jen z čisté (a ještě si ji dlouho předtím proti světlu prohlížel). Všeho trochu zašpiněného se štítil, nedotkl. Jeden čas dokonce chodil dráždit do městečka na nádraží bezdomovce, vadilo mu, jak vypadají, jak se tam potloukají. Musela jsem mu složitě vysvětlovat, že i mezi nimi jsou lidé, kteří si zaslouží úctu.

(Kdysi jsem měla o bezdomovcích vznešené představy. Za život na ulici nemůžou, osud k nim byl krutý, nespravedlivý. Kdysi jsem si ještě nemyslela, co si myslím teď: že si takový život vybrali.)

Patrik se musel jít vyšetřovatelce omluvit. Vrátil se s novým termínem výslechu. (Obě jsme si ho zapsaly do diáře.) Kurátorka si s ním dohodla schůzku na úřadě a odspěchala. Jeho doprovod, mladý, ale fyzicky a asi i mentálně pochroumaný pár, čekal tiše v povzdálí.

Požádala jsem Patrika, aby se mnou šel na poštu, zrušit vkladní knížku. Našetřila jsem mu na ni pár tisíc. (A bylo pro nás tak těžké něco dát stranou.) Dnem jeho plnoletosti patří knížka pouze jemu a nikdo jiný než on s ní manipulovat nemůže. Měla jsem v plánu dát mu z ní dnes tisícovku, ostatní, až když bude pracovat. S doprovodem jsme se rozloučili. Pozdravili uctivě a mile.

Šli jsme pěšky mou bývalou pošťáckou trasou. Byla to i moje trasa domovnická – zrovna jsme míjeli domy, které jsem několik let uklízela, domy naproti vlakovému nádraží. Před ním se válel hrozen bezdomovců. Nevěděla jsem, o čem mám s Patrikem mluvit, pořád se ve mně mísil vztek s brekem.

Řekla jsem podrážděně: Kde bydlíš? Tady?

Ukázala jsem na týpky, špinavé jako on. Tihle ale měli léta na ulici k dobru – tváře napuchlé, rudé, bezzubá ústa. Už teď byli ožralí.

Hned jsme se začali hádat. Patrik tvrdil, že špinavý není. Byl v práci a nestihl se umýt. (Nestihl se umýt nejmíň čtrnáct dní!) Pracuje – legálně nelegálně, to je jedno. Hlavní je, že dostane prachy keš. Pojede do Anglie. Kámoš, programátor, ho s sebou vezme. Začala jsem se smát, i když mi do smíchu nebylo: Takhle tě nepustěj ani k odbavovacímu okýnku! Ale dobře, tady máš pas. Je sice propadlej, ale můžeš si ho nechat prodloužit, obnovit.

Věnovala jsem mu i jeho rodný list. Kdo ví, kdy se zase uvidíme. Strčil si to do kapsy: Dík.

Šli jsme mlčky. Míjeli domy proti vchodu do metra. Zářily barvami, opravené. Pizzerie se střídaly s hospodami a nóbl prodejnami. Tady, někde tady to bylo!

Sháníš svojí pravou mámu?

Jo.

Myslím, že měla bydlet zrovna v tomhle domě.

Číslo sto osumnáct, řekl Patrik a dodal: Zjistil jsem to na matrice.

Takže víš, jak ses původně jmenoval. Křestní jméno ti daly sestřičky v porodnici, protože tvoje máma odtamtud utekla. (Ale my jsme mu pak vybrali jiné.) Příjmení bylo její – měla tě za svobodna. (My jsme mu pak dali své.) Ačkoliv svobodná zrovna moc nebyla – porodit tě přijela z kriminálu. Zdrhla, aby tam nemusela zpátky. Byla původně z děcáku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rok kohouta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.