SEN O MÉM OTCI

Duše sytá pohrdá i medem,
ale duši lačné každá hořkost sladká.

Přísloví 27, 7

1 — Nekrology

Cyril

V pětačtyřicátém dostala prý matka zprávu, že by bylo dobré, kdyby se mnou někam odjela, že mi hrozí transport a plyn. Válka se už sice chýlila ke konci, nebyly mi ještě ani tři roky a byl jsem ze smíšeného manželství, ale maminka držela v ruce varování a tatínka již Němci zabili.

Strejček Vlastík, který měl v Praze povoznictví, naložil na korbu svého náklaďáku postýlku a peřiny a maminčiny a moje šaty a tříkolku a odjeli jsme do Rymáně k maminčině nevlastní sestře.

Tam mě schovávali až do konce války a po celou tu dobu jsem prý nesměl vytáhnout paty z domu, leda večer, když mě strýček Cyril, srandovní chlap s lojovou boulí na čele, celý černý jako čert s jedním uraženým rohem, vyvedl do noci na zahradu.

Potom, když bylo již po všem, naučil mě strejda tohle: Seděl v krejčovně a já jako šel kolem pod okny, a to jsem se zastavil a musil jsem se ptát: „Kdepak jsi, strejčku?“ — a on odpovídal: „V prdeli, miláčku!“ Maminka po revoluci odjela do Prahy a Cyril si dal záležet, aby mě tu hru, než se matka vrátí, naučil obráceně. „Kdepak jsi, Karolku?“ volal na mne z krejčovny, a já jsem stál pod okny a šťastně jsem řičel: „V prdeli, strejčku!“

Jenže maminka, když se vrátila z Prahy a my jsme jí tu hru předvedli, strašně nadávala a hned si mě odvezla pryč a už jsem to nikdy nehrál.

Strejda mi ušil ruskou uniformu a já v ní chodil po Praze. Mlátil jsem o sebe pukličkami a zpíval jsem. Když se mě lidé ptali, co to zpívám, říkal jsem: „Židovské pašije“.

O deset let později dostal Cyril bürgra do obou nohou, a když viděl, že takhle bude uhnívat k smrti, opil se na posilněnou lahví rumu a na půdě se oběsil. Prý ani těsně před smrtí nebyl smutný. Do poslední chvíle to byl srandovní chlap.

Viděl jsem ho asi měsíc předtím, než se oběsil. Ležel v posteli a ukazoval mamince své zčernalé prsty u nohou. Chechtal se, jak to smrdí. Tetička nadávala, kolik že prý vypije čaje. Na stole stálo několik skleniček se zbytky toho sladkého čaje a v těch zbytcích se topily vosy. Dělaly přitom strašný randál.

Svačil jsem tenkrát chleba s máslem, se zelenou paprikou a rajčaty. To strejček prvně v životě viděl, že někdo jí syrovou papriku, a pořád si mě dobíral. Nakonec to taky okusil a hrozně mu to zachutnalo. A pak už prý — až do smrti — nechtěl jíst nic jiného než zelenou papriku.

A tak se dneska můžu do prázdna ptát: „Kdepak jsi, strejčku?“ A on mi odpoví děsným, lhostejným mlčením. „V prdeli, Karolku!“

A tak se dneska můžu do prázdna ptát: „Ach, kde jste, vy divní, divní mrtví, kam jste se poděli, když jsem vás přece tak dobře znal a dotýkal jsem se vás a byli jste živí, kde jste?“ V prdeli, já vím.

Honza

Mám pocit, že maminka rodila na koženém divanu s opěradlem. Nevím, bylo-li to ještě před jejím porodem nebo až druhý den dopoledne, ale viděl jsem kolem rozházené lékařské předměty, které se leskly, a bílé pleny.

Maminka ráda připomíná, že toho večera, co rodila, telefonovala zrovna teta Helena z Norska. Maminka si nechala podat telefon a řekla: „Helenko, buď tak hodná, zavolej asi tak za hodinu, já totiž teďko právě rodím.“

Byl jsem celý ten den ob jeden dům u strejčka Honzy. Tenkrát to byli naši nejlepší známí. Dneska ovšem je to všechno pryč a o strejdu nikdo nestojí, ani jeho žena. Už nejsou naši známí a teta není Honzovou ženou. A on je teď sám jako kůl v plotě a pomalu, ale jistě ztrácí kilo za kilem z té své úžasné tloušťky, jíž si kdysi získal respekt a přátele. A jeho humor je taky tentam.

Pokud vím, tak nikdy nepracoval déle než půl roku. Buď to na něj byla příliš velká námaha (měl angínu pectoris), anebo se tak pohádal se svým šéfem, že už se napříště nesměl v práci objevit. To bylo ostatně jeho: předvádět nám, jak to tomu svému šéfovi dal! Tu pak na nás řval jako tur, bouchal pěstí do stolu a poulil oči, až mu zčervenaly. Na krku mu naskočily žíly a jeho býčí šíje se třásla. „Honzo, Honzo, Honzo,“ musila ho vždycky uklidňovat teta, „no tak, no, no tak,“ aby ho ze všeho neranila nakonec mrtvice.

Ti dva — on tlustý a ona hubená — se už spolu dvakrát rozvedli a měli tedy celkem tři svatby. Všichni, kdo je znali, byli zajedno v tom, že strejda je povaleč a nechá se živit ženskou. To bylo něco strašného! Ženskou se nechat živit! Teta však ho bránila, že má nemocné srdce, a oni se jen smáli: „Ten nás všechny přežije!“ Zatím jich přežil dost, to je fakt. A naši zase říkali: „Když je tak nemocnej, tak ať nejezdí na motorce, ať nejezdí na ryby, ať pořádně leží, ať se léčí!“ Panebože, jak jim to čpělo, že si někdo takhle dovede zařídit život!

Všichni na něj nadávali, všichni mu záviděli, ale když přijel z ryb a rozkročmo seděl na své malinké stopadesátce a z torničky mu kapala voda a usmíval se vítězně, jako by v té torně měl tříkilovou štiku, a ne pár malých línů, tu se všichni, všichni nahrnuli do oken a zdravili ho a smáli se jeho vtípkům, a on se rozhlížel po těch oknech a po těch obličejích, po tom svém obecenstvu, a zůstával vítězem.

Tak tedy žil svým pěkným svobodným životem ve své garsoniéře — z níž, když náhodou nebyly staženy rolety, bylo vidět na dvorek s červenými květinami a popelnicemi. A pokaždé to bylo strašně zvláštní, přijít k němu na kus řeči. Venku třeba ještě nebyla tma, ale na chodbě člověk na krok neviděl. Klopýtal a tápal v té tajemné, zrádné domovní tmě, a než se došmátral k jeho dveřím, málem se ztratil, zabloudil. Každý věděl, že strejda přes den spává, a tak nebylo ani zapotřebí dávat pod zvonek cedulku „Zvoňte dlouze“.

Sotva se objevil ve dveřích, vytíraje si ospalky z očí, byl už samá sranda. A sotva vás vtáhl do toho svého kutlochu, hupnul do postele a zalezl do ještě teplých peřin. Pak si dal ruku pod hlavu a začal rozkládat buď o politice, nebo o holkách z mé třídy. Ty se mu strašně líbily a nenechal si vymluvit, že s nimi se všemi nechodím a že mě ty krasavice nemilují.

Stůl a čtyři kuchyňské židle pod lustrem. Občas si tam ke mně přisedl a nacpával si dutinky.

Žádná skříň, jen velký regál s tisícem nesmyslů, rybářskými potřebami a lepicí páskou a nůžkami na hřebíku. Kam si dával šaty, to nevím.

Gauč, kde kdysi spávala teta. (Po té druhé svatbě už zůstávala na noc u svých rodičů: večer co večer se v deset hodin zvedala, dobrou noc, strejda jí šel otevřít domovní dveře, pusinku — a šla. Strejdovi to nevadilo.)

No a pak tam byla ta strejdova načechraná postel, v každou denní i noční dobu přichystaná ho přijmout a obejmout. To bylo to ideální lůno pro strejdu! Ostatek radosti mu obstaraly nemravné obrázky na stěnách.

Pokaždé když jsem za ním šel, těšil jsem se vskrytu, že si u něho v nestřežených chvilkách pořádně prohlédnu, jak vypadá ženské prso… no a to tam dole. Potom jsem si ovšem každý takový zvrhlý pohled strašlivě vyčítal. Ale strejček byl necuda a nebral ohled na mé rozpaky a mluvil o mých kamarádkách ze školy — o nichž si snad myslel, že s nimi — ve svých třinácti, dvanácti letech — spím nebo co! — a jedna měla podle něho krásný kozy, jiná nohy, a třetí — ta se mu nelíbila — měla třeba nízký chcaní. A na stěně se roztáčela chlípná selka a dupala ve svých holínkách do nakreslené podlahy a sukně se jí zvedaly až nad boky… strejda na ni ukázal a povídá: „To je prdel, co? Karole…?“ Chvíli se úplně omráčeně kochal tím pohledem a nakonec zamlaská: „Ach, co ty víš, jaká je tohle přenádherná prdel!“

Teď je to asi sedm let, co jsem u něho byl naposled, ale je to tam určitě stejné, jen snad sešlejší… U postele stojí noční stolek, do kterého zastrkával polobotky a zarolované ponožky. Teta vykládala, že si je voní kolínskou, aby nesmrděly. Na nočním stolku rádio a na něm strejda chytá Svobodnou Evropu, aby měl zítra co vykládat. Na rádiu chromová lampa a štos rozečtených knih.

Vpravo u dveří do koupelny byla kamna, kde každý podzim pálíval slivovici.

Ano, zbývá ještě koupelna.

Byla tak čistá, jako by se v ní ani nemyl. Během rybářské sezony se opravdu nekoupal. On totiž neměl rád ryby, nejedl je rád, a tak mu vždycky nějaký kapr plaval ve vaně, a to tak dlouho, dokud si o něj někdo neřek. Ovšem, strejček byl nesmírně čistotný, a když se nemohl koupat ve vaně, kde se cákal kapr, hřál si vodu na kamnech a šplouchal se v lavóru.

(Teta šla k svým rodičům a on se šplouchal v lavóru.)

No a pak to s tetičkou a strejčkem vzalo ten zmíněnej špatnej konec a teta teď rozhlašuje, že je Honza sklerotickej — a on zase pomlouvá ji. I ji a všechny, kdo se s ní dál přátelí, s ní ano, a ne s ním.

Kdysi dávno se asi pět minut bavil s Werichem. Zanášel se potom ideou, že mu bude dělat dvojníka. To by najednou vytřel zrak těm pitomcům, co ho pořád tak honěj do práce a za penězma! Pak ho to ovšem přešlo… ale teď ho to nějaký čas zase drželo a přimkl se k té myšlence, že bude Werichův dvojník, jako se chytá tonoucí stébla. Nechal si narůst vousy a čeká, až Jan Werich pojede kolem a všimne si ho, té podoby, a zajásá: „Dvojník!“ Ale Jan Werich ne a nejede kolem a strejda chátrá, zuby mu vypadávají, chřadne, hubne, a jeho obličej je podrásán divnými podélnými vráskami a v jeho modrých očích je jen pouhá voda. Z jeho bývalého vítězného úsměvu zbyla jen maska.

…

No jo, ale tenkrát. Co bylo tenkrát, když maminka rodila? Tenkrát byl večer a strejda Honza se převaloval v posteli. A jak se převaloval, vždycky se mu odhalil kousek překrásně vykrouženého bílého břicha nebo porce stehna. Jeho okrouhlý pupek, to byla hotová řiť, nebylo mu konce. A lampa nad postelí matně svítila a já seděl na kuchyňské židli u stolu, kreslil jsem si a poslouchal tikání budíku.

Rádio tiše hrálo a magické oko se chvílemi zavíralo. Pak se na mne zase vytřeštilo.

„Tak si lehni,“ řekl strejda, „a zůstaneš už tady spát, když táta nejde.“

Věděl jsem, že maminka rodí, a měl jsem jakous takous představu, k čemu že to rození je, ale vůbec mi nebylo jasné, proč bych u toho zrovna já nemohl být. To byl zase nějaký úskok!

Vůbec mi nebylo příjemné spát u strejčka Honzy!

Přikryl mě dekou, kterou jsem jakživ nebyl přikrytý, a pod hlavou jsem měl nějaký tuhý polštář, tvrdý jako cihlu.

Lampička nad jeho postelí zhasla a jen magické oko mrkalo a zužovalo se a zase se rozšiřovalo. Z rádia se ozývalo chrčení, houkání a nesrozumitelná slova.

Strejček si podkládal pod hlavu tři polštáře, a tak tedy skoro seděl, a díky tomu zelenému světýlku z rádia jsem mu viděl do obličeje a na ústa, když usnul a začal chrápat.

Tak jsem ležel a rozkoukával jsem se a byl jsem sám uprostřed věcí, které vystupovaly ze tmy, ožívaly a tísnily mne svými stíny. Ležel jsem naznak a díval jsem se do stropu. Najednou jsem měl děsný strach z té neřestné selky v holínkách a se sukní až nad boky.

Ale doma! Doma!! Tam se něco dělo! Tam bylo světlo! Zmítal jsem se na místě a alespoň v duchu jsem se tmou rozeběhl k našemu domu a běžel jsem k pokojům, kde se nespí, ale žije a naplno svítí!

Nemohl jsem usnout a pořád jsem se potácel v polospánku.

…

A teď myslím na strejčka Honzu.

Sedává prý na zídce a podzimní slunce do něho praží. Chodí po chodníku sem a tam, postává a dívá se lidem do oken. Z oken se však nikdo nevyklání jako kdysi a on již nedovede žertovat, už ne.

Co se to s ním vlastně stalo? Odkud ten náhlý zvrat? Přece ho nezlomil rozvod s tetou? Nesmysl! Copak spolu předtím vůbec žili? Tak tedy co?!

Už málo spí. Jako by si všechen příští spánek naspal za ta léta lenošení. Sedává na zídce a chodí sem a tam po chodníku. Pozoruje a slídí. Od rána do večera teď fízluje! Chudák!

Zastaví třeba ženskou. Povídá: „Milostivá! Je to mezi námi! Ale copak že to bylo včera?“

Ženská zrudne: „Pane, pane…,“ nevzpomíná si na jeho jméno, „pane… pane… Jak to myslíte?“

A on jí tedy vypráví, jak ji včera pozoroval, ji a jejího milýho, když vycházeli z baráku a málem se srazili s panem manželem. Vykládá jí a připamatovává, jak popadla toho chlápka za rukáv a strhla ho do dveří vedlejšího domu. Honza je ve své ráži a hrdě se bije do prsou:

„Chachachacha! Co tomu říkáte? Jeníčkovi neujde jediný šoustnutí!“

„Pane… pane… pane…“ — ženská mu nemůže přijít na jméno. Slzy jí stoupají do očí a celá se třese. Ježíšmarjá, co má ten dědek za lubem?

„Od čeho mám oči, milostivá paní? Asi na prdění?“

A chudák ženská, ta nešťastná milovnice, od dnešního dne neprojde kolem strejdy, aby ji k sobě nezavolal a ona ho nemusela políbit na jeho vyschlé tváře.

A on se tváří spokojeně a zlá očka mu jezdí po domech.

Někdy si ještě vyjede na své stopadesátce. Ale už to ani jednomu, ani druhému moc nejde. Sotva se kodrcají.

Kolem rostou nové čtvrti.

Myslím na strejčka Honzu. Myslím, že by bylo dobré k němu zajít. Ale nakonec… k čemu taková návštěva? Akorát že se dozvím nesčíslně pomluv, a ještě ke všemu na lidi, které ani neznám. Ale měl bych. Měl bych k němu skočit. Nemám sice náladu, ale měl bych k němu skočit. Přece jenom. Vždyť vím, proč bych za ním měl skočit, vždyť vím:

Smrtka s ním chodí na procházku.

Duch pana Mádle

Ve tmě, večer, když jsem z hospody nesl pivo ve skleněném džbánu, běžel jsem dva schody najednou — na víc jsem tehdy ještě nestačil, a i tak jsem se musel natahovat, jak jen jsem mohl — a třásl jsem se strachem před modravými stíny, které se hýbaly sem a tam za mléčným sklem domovních balkonů v mezipatrech, strašně jsem se bál paní K-ové, o které se říkalo, že je bláznivá, a zavírala doma svoji dceru a bila ji, a panu Slonkovi prý hrozila, že ho usmrtí sekyrkou… a já si byl jist, že kdyby mě spatřila, vzala by sekyru a tiše by se za mnou kradla… tmou… a já bych pádil do schodů a ona za mnou jako zlověstný stín… a pak by… dům by ani nevzdychl… ve vší tichosti… pak by mi zarazila ostří do týla a já bych byl mrtev, byl bych mrtev v kaluži krve, své krve, červené krve, byl bych navěky mrtev a nehybný a už bych nikdy, nikdy, nikdy…

Potom jsem se taky bál ducha pana Mádle.

Pan Mádle nedávno zemřel.

O půlnoci u nás zvonila paní Mádlová a prosila tatínka, aby jí ho pomohl odtáhnout na postel. Tatínek mu prý zatlačil oči.

Pravděpodobně i já jednou někomu zatlačím oči.

Bál jsem se, poněvadž duch mrtvého jen tak nevyvane, to je jisté, a alespoň nějakou dobu se bude zdržovat poblíž svého bytu a své ženy a svých skříní.

Nedíval jsem se napravo ani nalevo a běžel jsem do schodů, zavřel jsem oči a běžel jsem a pak jsem zazvonil.

Jenže jsem zazvonil o patro níž, a když se přede mnou otevřely dveře, spatřil jsem před sebou člověka, který k nám do předsíně nepatří, a i ta předsíň byla nějaká jiná, a dřív než mi došlo, že přede mnou stojí paní Stamicová a že jsem zazvonil o patro níž, měl jsem svíravý pocit, že u nás doma a vůbec v tomto světě došlo k divné, zlověstné proměně. Nu a zatím paní Stamicová stála ve žlutém výřezu dveří a měla oči smutné a pod očima měla černé, nepochopitelné kruhy, a i ona na mne hleděla jako na zjevení, jako na posla příštích hrůz.

Jindy jsem zase v zamyšlení — soustředěn asi na to, abych nerozbil skleněný džbán a aby pivo neteklo po schodech, žluté pěnící pivo po žulových schodech — v zamyšlení, prokvetlém strachem, vyšel o patro výš, než jsem měl… a tam jsem najednou stál v docela cizím prostředí, obklopen neznámými a tajemnými zdmi a dveřmi. Bylo tu chladno a šero, zde končil dům a nade mnou byla již jen střecha a nekonečné nebe.

(Na střeše jednou otec s panem Slonkem rozehřívali asfalt a někdo, kdo z dálky viděl na střeše oheň, zavolal hasiče. Bylo z toho velké pozdvižení a já jsem musil jít ke Slonkům. Teď už nevím, jestli si nevymýšlím, ale… stojím u jejich okna, tisknu tvář na sklo a dívám se dolů, jak hasiči rozmotávají hadice; v příští chvíli je namíří nahoru a noc rozříznou bílé proudy vody; odskočil jsem od okna a po jeho skle, za nímž je černá noc, tma a tma, stékají pramínky vody, celý dům se otřásá a teče po něm voda a nahoře na střeše jako dva velcí hrdinové, dva velcí vládci ohně, dva nebetyční žháři, tomu všemu vzdorují otec s panem Slonkem.)

A tak se tedy rychle otáčím a tápavě spěchám ke schodům. Najednou však stojím naproti balkonovým dveřím, a ty dveře mrtvolně bledě svítí a já mám tím svitem obílený obličej… a za dveřmi se pohupují stíny, stíny, stíny… asi jak se dole ve větru a dešti kymácejí svítilny a stromy.

Nikdo kromě mne zde nebyl… a přece jsem cítil čísi přítomnost! Duch pana Mádle a žena se sekyrou, a ještě tisíc dalších duchů a strašidel! A vší té hrůze jsem musel vzdorovat úplně sám! Celé té legii příšer, skrytých ve tmě. Držet se zábradlí a zadržovat pláč, neječet hrůzou, sestupovat schod po schodu a konečně, konečně se zastavit před našimi dveřmi.

…

Jednou jsem tak stoupal k našemu bytu, spěchal jsem, aby se už přede mnou otevřely naše dveře a byl jsem v bezpečí, když tu jsem uviděl tebe, tebe, ano tebe, maminko, jak se opíráš v našem patře o zábradlí, nakláníš se dolů a čekáš, až k tobě dojdu. Ale jaká jsi byla! Ach, jakás to byla!

Myslím, že je vyloučené, aby se mi to zdálo, aby to byl sen. Tohle se mi stalo! Opravdu jsem tě tam viděl! I s tím výrazem, i s tím děsným výrazem v obličeji!

To nejděsnější!

Matka, maminka, člověk, ke kterému se v strachu a osamocení utíkáme, ty…

Bylas ve žlutých, temně žlutých šatech a sešklebovalas obličej do nejstrašnější grimasy ďábelské zloby.

Já vím, ty to nevíš a nemůžeš vědět a snad tě ranilo, že to teď říkám, ale bylo to tak, je to tak a já vím a nemohu za to, že se to stalo.

Štěnice

Druhou noc po tom, co maminka rodila, se přišlo na to, že máme štěnice. Maminka se někdy o půlnoci probudila a dívá se do stropu, ten je zvenčí ozářen svitem plynové lampy, která stála u baráku naproti, a maminka se tedy kouká nahoru a vidí, jak se po stropě promenuje malá černá tečka.

„Pepo!“ vykřikla. Spal jako na vodě, hned byl vzhůru. „Co je to?“ ukazovala matka nad sebe. „Moucha,“ řekl otec.

Samozřejmě že to mohla být moucha, ale zrovna tak to mohla být štěnice — jako že nakonec byla —, ovšem ukažte mi muže, který by si chtěl komplikovat život štěnicemi. Radši vůbec nemyslí na to, že nějaké štěnice existují. A když — tak až ráno.

„Moucha!“ pravila maminka výhrůžně, ale tatínek se pořád k ničemu neměl, a tu mu již musila pohrozit, že vstane, že vstane den po porodu!

„Tak co mám dělat?“

„Jdi na záchod pro smeták a rozmázni to!“

Hm.

Šel na záchod, přinesl smeták, zvedl ho do výšky, chvíli tam s ním šmátral, vyvažoval jej, maminka syčela, aby to nespadlo na Janičku, „Pepo, dostane se jí to do ouška!“ — opatrně přiblížil smeták k té tečce, tečka nic, jen nevzrušeně lezla, ani ponětí o svém brzkém skonu, to už bylo vlastně jisté, že je to štěnice, moucha je trénovaná, oči na šťopkách, věčně na útěku, pak táta přitlačil, a když stáhl svůj černý odřený smeták dolů — „Pozor, proboha tě prosím!“ — táhla se po stropě temně červená šmouha.

Štěnice!

My máme štěnice!

„Ach, já jsem to věděla! Štěnice! Štěnice!“ bědovala v posteli maminka a otec ji ne a ne uklidnit. Nakonec musil prohledat celý byt, padal únavou, ale prolezl každou škvíru, ovšem marně, protože po štěnicích ani stopy. A tak to snad byla nějaká zbloudilá potvora a otec zase usnul.

Okamžitě usnul, ale maminka bděla. Potom však, asi po hodině, najednou rozsvítila a rozhlíží se. A najednou začala křičet!

„Pepo, Pepo, Pepo, Pepo! Vstávej, prokristapána! Pepo!“

Štěnice se špacírovala po jejím vlastním dítěti!

A otec tedy začal běhat po bytě a musel rozebrat kdeco, nábytek, obrazy, až to u nás té noci vypadalo jako u vetešníka, já tatínkovi pomáhal, ale všechno bylo marné. Nakonec táta maminku přenesl do křesla a rozebral postel, na níž spolu spávali… a tam to bylo! Tam bylo to štěničí hnízdo! Tam, namačkané jedna na druhou, hnípaly štěnice!

Světlo je omráčilo! Začaly lézt jako zmátožené!

Otec je setřásl, seškrabal na rozložené noviny, smetl je na ně a znechucen na nejvyšší míru těmi štěnicemi i tím, že se již druhou noc nevyspal, hodil všechno do kamen. A oheň zapraskal a sežehl ten hnus.

Příštího dne jsem přišel ze školy, a co vidím! Maminka leze po zemi, v ruce kartáč, byt páchne dezinfekcí, nábytek odstavený od stěn, všude průvan… Pak jsem jí pomáhal byt zase uklidit.

Večer, když se otec vrátil z práce, bylo již všechno v pořádku, a nebýt toho, že maminka byla už na nohou a šukala po kuchyni, nepřišel by snad ani na to, že celý den gruntovala.

A maminka se vydala na okružní cestu po partajích.

„Představte si,“ říkala a rozhlížela se jim po stěnách, „já mám štěnice! Máte je ještě někdo?“

Samozřejmě! Ne! Nikdo je neměl!

„To jsem snad sama?“

Lidé mlčeli.

„Aha!“ říkala maminka, „tak já jsem tady ta největší špindíra!“

Dávali jí osvědčené recepty, jak se toho svinstva zbavit.

Kdepak, štěnice, nikdo je neměl!

Jenže asi o tři dny později vyšla pravda najevo. Maminka se vyklonila z balkonu a spatřila pod sebou pana Stamice, jak čistí svou soubojovou pistoli. Kolem na rantlu balkonu odrámované obrazy… i jeho šlechtický titul.

Maminka honem běžela dolů, a jen co paní Stamicová otevřela, nebylo již co zapírat, páchlo to tam dezinfekcí.

Po Stamicových to byli Hromádkovi, dole na dvorku rozebírali starý otoman.

Pak také Klírovi.

Paní Hromádková, která bydlila nad nimi, byla přesvědčená, že to leze od nich.

Naši se té možnosti rádi chytli. Vždyť na otce tou dobou podali již přes čtyřicet udání! Vždyť mě paní Klírová vyhazovala z parku, když byla aféra se Slánským, že jsem Žid!

Ale nebyli to oni. Škoda.

(Před válkou prý byli bezpartajní, za války ve Vlajce a po válce vstoupili ke komunistům. Takových lidí je za každého režimu zapotřebí. Ale na paní Klírové bylo něco moc zajímavého. Zamlada chodívala s maminkou do téže školy a v meziobdobích od jednoho udání k druhému se tvářila jakoby nic, a někdy se i kála za své hříchy a prosila maminku, aby jí poradila, co má dělat se svým mužem. Pil a bil ji a pral se se svým starším synem — kterého mimochodem později, když se mu nepodařilo ho přeprat, také udal — a vůbec to byl hulvát. Nikdo si však dlouho na něj nic nedovolil. Nikdo, kromě jeho syna. To až teprv později, když udal Viktora a nic se nestalo, a když na policii začali jeho udání házet do koše a ani je nečetli, potom hostinský odvedle sáhl po starém Klírovi a vyrazil s ním dveře. Spadnul rovnou ksichtem do bláta.)

Ale nebyli to oni. Škoda. A paní Klírová, malá, podobná myši, trochu napuchlá, s těkavýma hovniválskýma očima, krátkýma rukama a zestárlými ňadry, houpajícími se v opraném tričku po jednom ze synů, stála teď s maminkou a paní Hromádkovou přede dveřmi u Alexandrovů.

Stamicovi se takové inkvizice nezúčastnili.

Pan Alexandrov, vážný Bulhar, inženýr kdesi na ministerstvu obchodu, znalec zeleniny a rajských jablíček, když ty ženské zazvonily a on otevřel a ony na něj vychrlily svá podezření, pravil: „Ne, nykoliv, vy nemáte pravo vstúpit do meho býtu…“

A ten byt smrděl stoletou zatuchlinou.

Za panem Alexandrovem stála jeho žena, Češka, uměla prý velmi dobře vařit, tak jsem si vždycky představoval svou babičku, hodnou a nesmírně tlustou, potom tam byla jejich dcera s jedním skleněným okem a kluk, na kterého měl můj otec spadeno, poněvadž mu párkrát před garáží rozsypal hřebíky, aby píchl… a on skutečně píchl.

„Dobře,“ pravila maminka, „tak vy nás nechcete pustit dovnitř. Dobře. Ale pamatujte si! Když nechcete po dobrém, půjde po zlém! Mohli jste nás přesvědčit o opaku, ale asi nemůžete. A pamatujte si! Ještě dneska zavolám zdravotní komisi! Zdravotní komisi, prosím!“

Zapomněl jsem říct, že naši byli domácí.

„Tady jsou štěnice,“ říkala maminka, „a to není žádná sranda! Celej dům tím trpí! Udělá se domovní zdravotnická prohlídka… a u koho se najde to hnízdo, ten, pane Alexandrov, bude platit, poslouchejte dobře, bude platit všem partajím úklid!“

Alexandrovovi té hrozbě podlehli. A když pak maminka s paní Hromádkovou a Klírovou vstupovaly do předsíně — já pořád za nimi, předtím jsem vše pozoroval ze schodů — ještě pořád se dušovali, že u nich nic takového není, že oni jsou čistotní, a to si prý vyprosí.

Ale maminka byla rozzuřená! Přes její dítě lezla štěnice! Pár dní po porodu, to byla energie! Tři ženské jako fúrie vpadly do toho bytu.

Nebylo pochyb, že to leze od nich. Nikdy snad nevětrali. Když šel člověk kolem jejich bytu a náhodou byly otevřené dveře, ovanula ho taková zatuchlost a takový smrad, že se radši nad tím ani nepozastavoval a pospíchal po schodech nahoru, jen pryč!

A teď byly v tom.

Všude smrad.

Přišly do kuchyně.

V odpadovém koši se to hýbe bílými červy.

Shnilá zelenina, roztroušená po linoleu.

Odevšad smrad…

A po zdech v kuchyni, v tom pařeništi hnusu, pochodovaly štěnice pěkně v řadě! Mizely ve škvíře nad oknem.

Maminka s námahou otevřela dveře na balkon. Tam další překvapení! Haldy, haldy popela! Přes zimu se jim nechtělo nosit popel na dvůr do popelnic, tak to prý dávali na balkon, a teď už toho bylo zase tolik, že prý by se to do popelnic nevešlo. A tak tam jen popela přibývalo.

Maminka opatrně našlápla na zatuhlou slupku seškvařených hrudek, ta se prolomila a maminka se propadala v sypké hmotě. Tu pohlédla vzhůru a viděla průvod štěnic, pokojnou manifestaci, jak vylézá ze zevní škvíry nad oknem a klidně, spořádaně, statečně si to hrne po zdi nahoru, k balkonu Stamicových.

A tam se ten průvod dělí na několik proudů a míří k Hromádkovům, k nám, ke Klírovům a k dalším partajím.

Maminka se vyhrabala z popela a byla teď bezohledná.

Jestli do dvou dnů nezahyne poslední štěnice, jestli nezmizí ty miliardy malých netvorů, které se tu špacírují po baráku, zavolá komisi a postižené partaje podají návrh na vystěhování Alexandrovových.

A vydezinfikovat ten zatracený zatuchlý kvartýr!

Již se nikdy nesmí opakovat!

Důtka Alexandrovům!

Byli jsme domácí.

A pan Alexandrov jenom přikyvoval a tvářil se jako tenkrát, když se mu taťka strefoval z balkonu brokama do zadku.

…

„To máš za to,“ šeptal tehdy otec, schovávaje hlavu pod rantlem balkonu, „to máš za to, že dovolíš tomu svýmu parchantovi, aby mi sypal před garáž hřebíky!“

Vystřelil a honem se zase schoval.

Pan Alexandrov se chytil za kalhoty. Dušeně jsme se smáli.

Maminka o tom samozřejmě nevěděla.

Potom táta střelil znova! Ten měl dobrou míru!

A!

A dneska jako tehdy vidím obličej pana Alexandrova, a že je pan Alexandrov dávno pod zemí, je to jediná jeho tvář, jediný výraz té tváře, který mi po něm zbyl v paměti, vidím ho, jak se zděšeně otáčí, a vidím jeho hlavičku, jak se otáčí kolem krku jako korouhvička, a na ní, na té hlavě, vidím otáčet se malé pichlavé oči a hitlerovský kartáček pod nosem, to zděšení, to překvapení, ten úlek, ten úlek zmatené bytosti, z níž si někdo vystřelil, jíž se někdo — kdo a odkud, snad sám Pánbůh? — strefuje do sevřeného zadku.

Pan Stamic, domácí učitel

Maminka si myslela, že mám nějaké komplexy z toho, že jsem napůl Žid. Nevím, ani si nevzpomínám. Snad by mi to ani vůbec nevadilo, kdyby po mně děti nepokřikovaly Židáků a kdyby mě tehdy paní Klírová nevyhodila z parku. Možná že jsem opravdu měl komplexy, ale ještě jsem to nevěděl. Maminka se prostě rozhodla svěřit mě panu Stamicovi, aby mi pozvedl sebevědomí.

Pan Stamic byl vysloužilý kapitán jízdní policie a měl doma za rámečkem šlechtický titul. Nad ním překřížené soubojové pistole. Svou služební šavli schovával jako drahocennou relikvii. Občas ji vytáhl ze skříně a učil mě „Kvarta, sexta, lehký sek a nůž…!“ jednotlivým úderům. Mně ovšem tehdy mnohem spíš než policejní šavle imponoval mušketýrský rapír…

Býval tehdy dennodenně u nás a já jsem chodil k nim.

Říkalo se o něm, že je notorický alkoholik a bohém, a asi to obojí byl. Našim na jedné straně dělalo moc dobře, že se s nimi stýká, on, takový inteligentní, a tím jaksi naznačuje, že nejsou o nic méně inteligentní než on, a kromě toho to byl pro ně bohém a notorik, a to je zase nad něj ještě povznášelo.

V podstatě to byl jediný chytrý člověk široko daleko a já měl to štěstí, že byl mým domácím učitelem, a řekl bych i přítelem.

Ten náš Schopenhauer hleděl na svět z veliké výšky, nic ho nepřekvapovalo a nevyvedlo z míry a nevzalo mu jeho ironický úsměv.

Géniem, hvězdou, již vyslal na nebe mé představivosti, byl Napoleon. Podrobně mne seznámil s průběhem všech bitev, od prvních Bonapartových vítězství v Itálii, od bitvy u Marenga, přes mohutnou apoteózu Slavkova, nedorozumění v Rusku… až k úděsné, truchlivé porážce u Waterloo.

Dal mi přečíst Bídníky s důrazem na heroické Merde zbytku gardy Napoleonových granátníků.

Kutuzov byl idiot a Napoleon jedinou bitvu v Rusku neprohrál! Nebýt té zimy, vypadal by dneska svět úplně jinak! A bitva u Bereziny, copak to byla nějaká bitva? Ne! To bylo krveprolití na zubožené, zmrzlé, nikdy neporažené armádě!

Den za dnem mne pan Stamic spaloval jasným slavkovským sluncem! Orli u pyramid! Staletí na vás hledí! Napoleon mezi malomocnými!

A já jsem nakonec byl tím Napoleonem a celá Evropa ležela u mých nohou.

Věřil jsem, že i já mám šlechtický rodokmen, modrou krev, a on dokonce tvrdil, že svou urozeností stojím nad ním.

Když měl dobrou náladu, hluboce, s mušketýrskou grácií, přede mnou smekal svůj ošuntělý klobouk. „Svůj širák odhazuji v dáli a s grácií. Tam leží on. Plášť zvolna spouštím, jenž mě halí — a tasím! Luzný těla sklon, elegantně jak seladon…“ Recitoval Cyrana. Maminka nadšeně poslouchala. A tatínek tiše žárlil. Pan Stamic byl tou dobou skutečným vládcem v naší domácnosti…

Pohazoval hlavou a šedivé, plesnivé vlasy mu padaly přes čelo, nebylo mu přes ně vidět do očí. Fanfarón! Do boku jater! Bílý podkordón…

Povedlo se mu to. A nedalo to mnoho práce. Povznesl jsem se hodně vysoko. A i když jsem ve skutečnosti dál zůstával tím nešťastným klukem, který si ždibec respektu získává tím, jak umí pěkně kreslit, a oblibu šaškováním, o samotě jsem se povznášel nad své spolužáky, nad ně, mimo ně, byl jsem šlechtic, a ono se jednou ukáže, kdo tu je vlastně pánem!

Nebýt tak tohle století! Byl bych vojevůdcem! Knížetem! Vzbouřencem! Černým rytířem! Vlastní palác! Sluhové! Král nebo císař! A pan Stamic by byl velitelem mé gardy.

Byl to jediný člověk, kterého jsem si doopravdy vážil. Byl to člověk, který jako by zde byl v zastoupení mého mrtvého otce. Byl to jediný z cizích lidí, kdo nějak usměrnil můj život, kdo mi ukázal cestu, a nebyla to cesta dolů. Byl-li někdo mým skutečným učitelem, byl to on. Těžko vypočítat, za co vše mu vděčím.

Potom, když mi spravil sebevědomí, odjel někam do pohraničí. Pracoval v lese. Ranila ho tam mrtvice a úplně ochrnutý vrátil se zpátky domů.

Vylízal se z toho a znovu k nám chodíval, ale už to nebylo ono, když se tak belhal o holi a polovinou tváře sotva hýbal.

A pak ho zavřeli a dostal dvanáct let za velezradu.

A paní Stamicová se s ním rozvedla, aby ji nevyhodili z práce.

V kriminále si pan Stamic prostudoval Marxe a začal se zabývat matematikou. Párkrát se ještě u nás zastavil a bylo legrační, s jakým zápalem naší mamince vykládá o imaginárních číslech. Odstěhoval se ke své první ženě.

Když jsem o několik let později utekl z domova a marně jsem hledal podnájem, zašel jsem za ním. Vedli mě dlouho, dlouho šerými pokoji, a pak jsem uviděl pana Stamice sedět ve výklenku u stolu na houpací židli s dekou přes kolena. Přepisoval noty na výdělek. Ale vůbec nebyl čas ani nálada na nějaké rozhovory. Kolem — za okny — byly plné ulice lidí. Čekalo se a za chvíli opravdu kolem projel první kosmonaut světa. Byl to Rus a byl mladý a mile se usmíval.

První žena pana Stamice hystericky křičela, jak je to krásný chlapec, a hodila pod jeho vůz kytičku podzimních růží.

Mně taky tenkrát nebylo hej.

„Karole,“ řekl pan Stamic, „nezlob se, ale nemůžu ti pomoct. Jsem rád, že tu aspoň já můžu bejt, že tu můžu v klidu umřít, a tebe, tebe…“

A tak jsem odešel.

Kolikrát jsem si říkal, že k němu musím skočit. Neskočil jsem. Pak jsem se dozvěděl, že umírá, a zase jsem tam nešel. A pak jsem měl jít na pohřeb, a nešel jsem. A tak je to všechno na hovno, opravdu. Mám padesát devět řečí, ale na činy je to slabé.

Před smrtí prý hnusně otekl a obličej měl jako shnilou dýni.

Smrt strýčka Karla

Když mi bylo asi pět let, jezdívali jsme na Dobříš ke strýčkovi Karlovi na rybník chytat ryby. Z té doby zbylo jen několik fotografií, ostatek změnil čas, ostatek zestárl a zemřel. Na jedné z těch fotek vidím maminku, jak stojí v krátkých kalhotkách, je opálená a v osmahlé ruce drží rybářský prut. Je krásná a já sedím u jejích nohou. Dál je rákosí.

Proč je to vše tak neskonale pryč?

Když jsme se vracívali od strejdy Karla, seděl jsem vzadu ve voze, oči se mi zavíraly, opíral jsem se o opěradlo mezi vašimi zády, silnice nabíhala na přední skla, běžela dál po obou stranách vozu, silnice, stále stejná, podbíhající, namoklá a odrážející temnou modř oblohy, našedlá, suchá, do záře reflektorů vlétávaly svatojánské mušky a tříštily se o přední skla, táta zmírňoval rychlost, když do tmy náhle zasvítily laní oči a její tvář vystoupila z noci… tu stála, s oparem mlhy kolem svých boků, oddaně hleděla do pálících reflektorů, vstříc smrti… a pak se odpoutala ze svého místa a skokem se nechala pohltit tmou místo smrtí… a když jsem předtím na návštěvě usnul, když jste mě polospícího odvedli k autu, spal jsem celou cestu na zadním sedadle, občas jsem se probouzel, pohlédl okýnkem do neproniknutelného lesa, mohutné rozlohy noci, klenoucí se nad vesnicemi a nad rovnými poli, nad silnicí, a znovu jsem spokojeně upadal do spánku, probouzel jsem se a kolem byl pořád ještě les, po stranách ubíhající stromy, za nimi další, potopené v šeru… a jedeme a jedeme a ulice buď bývají prázdné a my jedeme osaměle, ztracení v noci, anebo jindy, když před námi a za námi jedou kolony aut, zařazujeme se do světélkujícího štrůdlu a zastavujeme se před šraňky a táta vystupuje z vozu a kouří, a potom hučí vlak, přehučí přes přejezd, závory zacinkají a jdou pomalu vzhůru, to všechno do mého polospánku, automobily startují a řidiči zaklapávají dvířka — jako tatínek, když opět nasedá a startuje — řídnoucí hlasy z nesmírné dálky… a jedeme… a s mírným a utěšujícím duněním přejíždíme most, a to již jsme v městě… a když teď otevřu oči a ospale se posadím, tu se náhle dívám do oslnivého kolotoče, ohňostroje vzdálených, rozzářených, různobarevných oken… a znovu usínám, jako by někdo pode mnou podtrhl židli, usínám už docela a pevně a vím jenom to, že již se neprobudím, že toho není zapotřebí, neboť je o mne postaráno, čekám, spím a v spánku slastně očekávám… a táta se mnou ve voze zajíždí do garáže… vstříc pachům oleje a benzinu a železa a dřeva… motor mlkne… a potom uslyším otcův dech a vím, že se pro mne naklání a jeho ruce mě vyzvedávají a vynášejí z garáže do letní noci… jednou rukou mne drží v náručí a druhou stahuje roletu a zamyká garáž… a pak mě ty ruce nesou vzhůru po schodech, paže, na které se mohu spolehnout, v nichž mohu spočívat, jež mne donesou domů a uloží do postele… a potom, když už ležím v posteli a pokračuji v spánku, chvěji se tichou rozkoší… a když se na okamžik probudím, proberu ze sna, pohlédnu ze své postele k vaší ložnici, a tam se ještě svítí, je noc a jsem překvapen, že ještě nespíte, šťasten, že bdíte nad mým spánkem… a vidím vás, maličké, vzdálené, zcizené jako loutky, jako bych se na vás díval obráceným dalekohledem… a opět spím… a to, to, to jsou krásné noci mého dětství a mého života a já jsem šťasten, že ve mně zbyly, kdesi daleko na dně, takže mi trvalo dlouho, než jsem je tam našel, a jsem vděčen své dětské paměti, že aspoň tohle zachovala.

…

Jednou, když jsme se vraceli od strejdy Karla nebo odkud… jsi divně, naráz onemocněla. Strašné bolesti hlavy. Bylas bez sebe.

Druhého dne ses jakžtakž dala dohromady a oblékla sis župan. Stál jsem vedle postele, bylas bledá, skoro šedivá, křečovitě jsi hleděla před sebe, do předsíně, k záchodu, kam jsi chtěla dojít, bylo tam šero a prázdno a já jsem ti říkal, že ti pomohu, ale ty jsi nechtěla, chtělas zkusit tu svou chorobu… a tak jsem šel vedle tebe, vedle té tvé splývavé noční košile, zmuchlané, páchla horečkou a propocenou postelí… podél nábytku, přidržovala ses hran… šedivá, strnulá, slabá… a pak jsme šli chodbou, bez opory… došli jsme k záchodu… otevřel jsem dveře… a tam ses mi najednou začala sesouvat zrovna čelem na bílou porcelánovou mísu do propasti temného záchoda… už jenom padající, bezvládné maso… a já to, to tělo, ten pád, tu hmotu, chytil za ruku… tvé jemné, tenké zápěstí… a tys pomalu padla na práh a neudeřila ses. Víš, jaks padala, při té proměně matky v padající maso… dostal jsem strach, že jsi mrtvá. Bylo to něco jiného než strach, který jsem zažíval — asi jako každé dítě — dávno předtím, když jsem tě viděl spát a násilím, zoufale jsem ti otevíral víčka… to bylo něco jiného… to najednou jako kdyby přede mnou vyvstala smrt ve vší své skutečnosti, ve své všudypřítomnosti, ve své válečné zbroji, ona, vládkyně všeho, panovnice nad každou lidskou chvílí.

…

Strýčka Karla jsem viděl umírat.

To bylo vlastně mé teprv třetí setkání se smrtí tváří v tvář.

Předtím jsem viděl dva mrtvé, které jsem neznal. Jednoho tuberáka, který zemřel v parku na lavičce… dali mu přes tvář bílý hadr a nechali ho tam sedět dál… a muže, kterého skosila mrtvice na chodníku: ležel tam roztažený jako mrtvý vůl.

Strýčka Karla jsem viděl umírat, v Praze, v nemocnici.

Nikdy předtím jsem neviděl, co smrt dovede s člověkem udělat. Nevěděl jsem, že ji nosíme od narození ve svém těle a že ona jednoho dne začne prokvétat na povrch, očima, prolézá jako svrab kostmi a kůží a zbytky masa. Do té doby jsem to jenom tušil.

Maminka říkala, že si strýček přeje se mnou mluvit.

(Nakonec jsme spolu s bídou prohodili jen několik slov. Ale… kdo ví, co je to rozhovor?)

Vstoupil jsem do baráku, na oddělení umírajících. Chodby zde byly úzké, žluté, jako pomočené. Co nemocný, to umírající. Posedávali při stěnách na židličkách u malých stolů. Šel jsem mezi nimi a oni se za mnou dívali ze svých proužkovaných uniforem odsouzenců.

Na rakovinu zemřel maminčin otec, zemřela na ni i její matka, strýček Franci i tetička Hrušková… a teď tedy umíráš ty, strejda Karel.

Hrdina této rodiny. Jediný, kdo to sám svou vlastní pílí a vůlí někam dotáhl. Zařídil si na Dobříši elektrikářský kšeft a výtečně prosperoval. Měl tři nebo čtyři kluky a v padesáti se rozvedl a znovu se oženil s osmnáctiletou dívkou. Měl s ní ještě další dvě děti, pak byl zavřený, a když takhle splnil svou povinnost, začal umírat.

K něčemu to přece bylo jen dobré: udobřili se s ním synové z prvního manželství.

Šel jsem po chodbě a bláhově jsem očima pátral, kde tě uvidím. Povídám: bláhově, poněvadž jsem si myslil, že tě spatřím takového, jakýs býval. Silného, energického, s tím tvým kravským lalokem pod bradou a huňatým obočím…

Ptal jsem se: „Prosím vás, kde tady leží pan Jeník?“

Obchod elektrickými spotřebiči.

Dobříš.

Rybník, kam jsme jezdívali.

Jestli se nemýlím, hrávals ochotnicky divadlo.

Ukázali do tmy.

Pocit, že na té posteli leží žena, stará a zubožená. Srdce se ve mně zastavilo.

Chtěl jsem se vrátit a znovu se ptát. Tu za mou hlavou sestřička otočila vypínačem.

Bylo mi hloupé ptát se: „Prosím vás, je tohle můj strýček?“

„Já jdu za strýčkem,“ řekl jsem jenom. „Jmenuje se Karel Jeník.“ Ale už to nebylo třeba. Už jsem věděl. Už jsem viděl…

Pode mnou v oslňujícím třpytu žárovky… nehybně… v pečlivě upravené posteli… leželo zvláštní tělo. Ach! Ten úlek… To, to je strejda Karel?

Přízrak těla. Skomírající duše na prahu propasti. Poznal jsem, co je kost a kůže.

Neomylně přesvědčivé byly jenom rodinné znaky. Já vím, že i z obličeje tety Anči, tety Heleny, strejdy Pepíka, z maminčiny i z mé tváře, až budeme umírat, vyvstanou, vytrysknou tyto rysy, přehluší naši živou podobu a strhnou nás do věčnosti. Obličej smrti, který v nás roste.

Kolem mrtvé hlavy šerá hříva, rozprostřená po polštáři. Umírá. Spíš paruka nežli živé vlasy.

Pak si mě strýček všiml a s velkou námahou ke mně obrátil hlavu, mdlý, zhnusený pohled: „Už by to taky mohlo skončit, nemyslíš?“ S námahou nadzvedl ruku, ty hubené kosti… a mávl jí. Pootevřel ústa a ožehl mne hloubkou temnoty těch úst. Dva měsíce, co naposledy jedl… Kap, kap, kapala mu do žíly umělá výživa… Kůži měl rozpíchanou od morfiových injekcí.

Pak po delší době ústa opět zavřel… Poslední dva viklající se zuby mu zůstaly trčet z úst a on je olizoval červeným jazykem. A to už jsem poznal, jak je smrt děsná, hnusná, nedůstojná… a také jsem zakusil, co to znamená pokoušet se jí tváří v tvář přetvařovat.

2 — Žákovská knížka

Maminka si vždycky zakládala na tom, jak bezpečně pozná, že se mi ve škole něco stalo, podle toho, jak zvoním, a později, co jsem již měl klíče, jak odmykám a za sebou zavírám dveře.

Pokládala za špatnou známku všechno, co nebyla čistá jednička, nad jednamínus přimhouřila ještě oko, ale dvojka nemusila být, dělala ji smutnou, dvěmínus, to byl prostě kravál, ale skončil jen vodopádem výčitek, ale když jsem dostal trojku, nedejbůh čtyřku, tu se do mne pustila, plakala a nadávala mi vrahů svejch nervů a řezala mě hlava nehlava.

Byla-li to pětka, to se již vážně uvažovalo o tom, že půjdu do polepšovny. Z toho jsem měl největší strach.

Ale nemohl jsem si pomoct, samé jedničky jsem nenosil, i když jsem měl dobrou vůli. Víc než dobrou vůli, já jsem se za to modlil. Bylo to nad mé síly, a tak alespoň jednou týdně, když jsem musil matce předložit žákovskou knížku k podpisu, byl u nás děsný kravál.

To znamená, že se týden co týden u nás mluvilo o tom, že jsem nýmand a vrah maminčiných nervů a had, kterého si rodiče hřejou na prsou, a abych šel raději z domova a že půjdu do polepšovny a tak dále.

Ta, ta, ta, poskakoval jsem mezi fackami, a mé sebevědomí se kroutilo, tetelilo, hroutilo a najednou změnilo skupenství a já začal brečet.

Po vyvrcholení, kdy jsem slavnostně a opravdově kajícně slíbil, že se polepším a příští týden nepřinesu ani trojku, ani dvěmínus, jsem odlezl do svého pokoje k portrétu vlastního tatínka a tam jsem se utvrzoval v předsevzetí, že to nejen dotáhnu na jednamínus a dvojky, ale na čisté jedničky a maximálně jednamínus, a že mamince dokážu, jak mi doposavad křivdila, a bude muset vzít zpět všechno, co o mně říká a co si myslí, a pozná, že nejsem žádný nýmand, ani vrah jejích nervů, ale chlap, který dovede jít za svým cílem a prosadí svou.

Viděl jsem se, jak před ní stojím, jak před ni pokládám svou žákovskou knížku, jak ona do ní nahlíží a potom červená rozpaky a prosí mě za odpuštění.

Ale to všechno byly samozřejmě jen sny a mně se nikdy nepodařilo dotáhnout to na samé jedničky, maximálně jednamínus, a tak jsem se znova a postupně stále častěji úplně zpronevěřoval jak maminčiným přáním, tak i vlastním předsevzetím, a historie šla dál svou vyšlapanou cestou.

Opět mi bylo zatěžko zabočit z ulice do našeho domu a znovu jsem se jako odsouzenec k popravišti plazil do třetího poschodí k našim dveřím. A přede dveřmi, zatímco jsem si donekonečna otíral boty do vlhkého hadru, do něhož maminka balila rohožku, se má hrdost s konečnou platností zřítila jako domek z karet a já tu najednou stál a věděl jsem, že v sobě nenajdu odvahu přiznat se k té dvěmínus nebo trojce, a když jsem odmykal nebo zazvonil, už jsem se usmíval a bezstarostně — se strachem, že se najednou zajíknu, jak se mi to již párkrát stalo, že ztratím hlas a budu po něm lapat jako kapr na suchu — jsem odpovídal na maminčino „pětku, čtyřku? tak trojku? dvěmínus?“ vrtěním hlavy, ne, nikoliv, vůbec nic nebylo, copak pokaždé musí něco být, ale prosím tě… a honem jsem ze sebe chrlil nějakou pitomou historku ze školy, abych maminku přivedl na jiné myšlenky.

Někdy se to povedlo a pak mi nezbývalo než své šibeniční veselí stupňovat. Nemohl jsem přece od ní odejít a nechat ji jejímu znepokojivému proudu myšlení. A tak jsem tedy vyprávěl i vtipy, páté přes deváté, co jsem slyšel od kluků…

Stalo se například, že jsem jí vykládal o dvou trosečnících, kteří se dlouho strašně nudí a potom si vyřežou z dřeva, z prken, dvě panny, a nakonec se navzájem zabijí pro jednu z nich. Prozřetelně jsem se mamince nezmínil o tom, že tahle panna měla díru po suku, že tedy měla kundu , ale ono to bylo stejně jedno, jestli jsem to řek nebo ne, poněvadž maminka ten vtip asi znala od tatínka a celý i  s  kund ou , a tak se zhrozila, byla chvíli celá zaražená a potom křičela: „A to, to, to si dovolíš vykládat svý vlastní matce? Svý vlastní matce ?“

Jak říkám, někdy se mi za úžasného, hysterického vypětí vůle a všech mých schopností podařilo maminku odlákat od jejího zamilovaného tématu, mých známek, ale beztak jsem věděl, že tím jen odkládám příšerný kravál, který mi dál hrozivě visí nad hlavou a stejně mne nemine, vypukne nejpozději v sobotu nebo v neděli, kdy si maminka ode mne žákovskou knížku vyžádá tak nebo tak, protože ji musí podepsat…

Ostatně většinou se maminka mým frenetickým veselím nenechala mýlit, na okamžik jen ztichla a bedlivě mě pozorovala, a já už věděl, věděl, že je to ztracené, ale pokračoval jsem ve své hře a vykládal jsem a vyhýbal jsem se jejímu pohledu a pokoušel jsem se udržet obličej v klidu, nezhroutit se na kolena a nekřičet, neplakat, a pak, pak, pak mi maminka, někdy dokonce s vlídným úsměvem, řekla o tu žákovskou knížku.

To bylo nejhorší, jít do předsíně a shýbnout se k aktovce a hrabat se v knihách a držet již žákovskou knížku ve zpocené dlani a pořád se ještě hrabat v tašce a zoufale tím jen ještě o chvilku oddalovat okamžik, kdy mi můj Damoklův meč rozseká zadek a rozpůlí mi hlavu, to bylo nejhorší, vědět, že již není záchrany, není úniku, a že jsem si tou neprozřetelnou lží jen přitížil, poněvadž maminka lež nenávidí a nenávidí zbabělost… a to už slyším z kuchyně, jak mne volá, co zde v předsíni tak dlouho dělám a ať si pospíším… a já tedy jdu a překročím práh a došel jsem k ní a pokládám žákovskou knížku před ni na stůl a rychle odstoupím a se strašným napětím se dívám ven zaroseným oknem, ven na rozplizlé siluety domů… fosforeskující výboje tramvají… matná rozsvícená okna… a potom vím, že maminka zvedá oči od žákovské knížky a obrací ty oči ke mně, na mne, jako dva reflektory, a říká: „Karole!?“

Stále častěji se tenkrát stávalo, že jsem žákovskou knížku se špatnou známkou zapomínal ve škole, anebo jsem ji nosil za svetrem. Bylo to zase jenom zbytečné odkládání, poněvadž kdyby to trvalo dlouho a maminka ztratila přehled o mých dvěmínus a trojkách, jednoho dne by se rozběhla do školy nebo by tam zatelefonovala, a pak by se dozvěděla pravdu, a to by bylo ještě horší.

Je fakt, že jsem byl čím dál zbabělejší a strach z maminčiných exekucí mě neopouštěl ani na okamžik.

A čím větší jsem měl strach, tím více bylo případů, kdy jsem se pokoušel matce lhát.

Dělal jsem pak všechno možné — i nemožné — abych se vyhnul tomu křiku a odvrátil hrozící nářez. Ztratil jsem zbytky hrdosti a pro každou dvěmínus jsem ve škole brečel a pokoušíval jsem se uprosit učitelky, aby mi tu známku nezapisovaly, že se příště přihlásím. Někdy — málokdy — se některý z těch mých prostředků osvědčil, jenomže celkem vzato šlo jen o výjimky a moc jsem si nepolepšil. Byl tu strach a život ve strachu a byl jsem v neustálém střehu, a to se nedalo dlouho vydržet.

Nakonec a se zatajeným dechem jsem podle příkladu a návodu jednoho kamaráda, který měl rodiče ještě přísnější než já, začal vyškrabávat a přepisovat známky.

Bylo k tomu zapotřebí značné obratnosti a hlavně trpělivosti. A nového perka s ostrými nožičkami. Vyškrabat od dvojky minus, to nebyl žádný velký problém, ale udělat z trojky dvojku, nebo dokonce jedničku, to už nebyla žádná legrace!

Den co den jsme s Jirkou o přestávce sedávali v zadní lavici hned za dveřmi — kdyby vešel nějaký učitel, zakryje nás křídlem dveří a my budeme mít dost času skrýt své náčiní — někdy s celým houfem čumilů za zády.

Po vyškrabané známce zůstal zdrsnělý povrch, který jsme uhlazovali plochou nehtů na palcích. Vyškrabané místo nesmělo být proti světlu o moc průhlednější než ostatní stránka… Ale nejtěžší a nejhroznější z toho všeho bylo napsat známku tak, aby se inkoust nerozpil a aby známka vypadala normálně, nenápadně… Někdy se ovšem inkoust přece jen rozpil a potom nezbývalo než rozpité místo zakřídovat nebo znovu vyškrabat. Jenže ono se docela dobře mohlo stát, že při dalším škrabání se stránka prodře — a to by bylo neštěstí, to by bylo neštěstí, jehož jsme se s Jirkou nejvíc obávali. To by byl konec.

Jirka již tohle dělal léta a nikdy se mu na nic nepřišlo. Dělal to pečlivě a s klidem. Dělal tu práci čistě. I mně to ze začátku šlo dost slušně a maminka ani učitelka na nic nepřišly, ale čím déle jsem v podvádění pokračoval a měl jsem tedy nabývat stále větší zručnosti, tím častěji se naopak stávalo, že jsem ušmudlal celou stránku, nebo že jsem ji prodřel skoro naskrz. Čím déle a čím více jsem se s tím piplal, tím to dopadalo hůř.

A tak bylo náhle nad slunce jasné, že mi jednou matka nebo učitelka na podvody přijdou a se mnou to špatně skončí. Půjdu do polepšovny. To bylo jasné. Bylo mi to skoro jasné a opravdu nevím, proč jsem s tím zavčas nepřestal.

A tak se stalo, že jsem jedenkrát odevzdal paní učitelce žákovskou knížku, a ona, když do ní nahlédla, úplně ztuhla a potom zvedla hlavu a našla si mě pohledem v lavici a povídá: „Karole, pojď sem…“ A já samozřejmě okamžitě věděl, kolik uhodilo, ve třídě to zašumělo, všichni pochopili, a já tedy vstal a jdu uličkou a kolem mne to šumí, „Karole, Karole, Karole,“ usmívají se v tušení strašné tragédie, a tu již stojím před stolkem a učitelka zvedá žákovskou knížku a prohlíží si stránku po stránce proti světlu a pak se ke mně obrací svými kulatými meruňkovými tvářemi a smutně se na mne dívá těma svýma vystouplýma začervenalýma očima…

Mne většinou měli učitelé rádi, poněvadž jsem byl ze slušné rodiny a byl jsem docela hezký kluk a dovedl jsem se upřímně koukat a byl jsem hodný a docela chytrý a měl jsem nějaké to nadání a doma mě maminka dobře vedla a měla k zodpovědnosti a byla taková energická a všem sympatická… no a potom, samozřejmě, byl jsem napůl sirotek a vlastního tatínka mi Němci zabili v Terezíně a byl jsem napůl Židáček a jistě z toho mám komplexy… a tak dále.

A tak se tedy do mne paní učitelka nepustila, jak by se slušelo, neudělala tu radost čekající třídě, a neřekla nakonec nic jiného nežli „Karole, Karole…?“ a znamenalo to tichou výčitku, rozčarování a smutek. Jak je možné, že zrovna ty, proč právě ty, Karole, kdyby to byl někdo jiný, ale ty? Jak si to mám srovnat v hlavě, vždyť přece, vždyť jsi z tak slušné rodiny a tatínka ti zabili v Terezíně…?

Nechtěla z toho dělat žádný skandál. V podstatě jen chtěla mluvit s maminkou, aby jí řekla, co a jak, a ona aby si to se mnou vyřídila. No a proto do mé žákovské knížky napsala jen tohle: „Paní Fuchsová, buďte tak laskavá a dostavte se dneska nebo zítra za mnou do školy, je to velice nutné, děkuji Vám, Břečková.“

Nechtěla z toho mého podvodu dělat skandál. Hrozně jí záleželo asi na tom, abych nedostal trojku z mravů a abych nebyl hlášen školním rozhlasem. Párkrát si na tělocviku všimla mého zadku, jednou červeného, jindy modrého, fialového nebo už zeleného. Věděla, že si to maminka se mnou vyřídí.

Mně ale zrovna v tu chvíli bylo jedno, jestli dostanu trojku z mravů nebo ne, totiž, bylo mi to jedno, kdyby se o tom maminka nedozvěděla, vůbec mi nezáleželo na tom, jestli si na mne ve škole budou ukazovat, budou-li mne hlásit rozhlasem jako odstrašující příklad, já jsem jen nechtěl, aby se to maminka dozvěděla, pro ten svět, když už se nedalo nic jiného dělat, jsem klidně mohl zůstat podvodníkem a zbabělcem, tím už jsem byl, ale doma, doma, doma jsem za každou cenu chtěl zůstat tím slušným chlapcem, tím víceméně pravdomluvným chlapcem, tím chlapcem, jakého si mě maminka přála mít a jakého by si mě přál mít i můj mrtvý otec — jak alespoň maminka říkala.

A měl jsem strach z polepšovny.

Kdepak, záležitosti cti a toho, co řeknou lidi! V tom se vyžívají dospělí! Ti se nebojí, a tak se můžou věnovat takovému přepychu! Čest! Hrdost! Hlášení rozhlasem!

Když tak na to dneska myslím, a uvážím-li, že jsem se předtím bál přiznat k dvěmínus a trojce — a to ještě ne z mravů a na vysvědčení —, co jsem kvůli těm dvěmínus a trojkám vytrpěl a co jsem dělal pro to, aby na ně maminka nepřišla, potom se mi zdá úplně pochybené, co udělala paní učitelka, která přece o mém strachu věděla nejvíc, kolikrát mne viděla brečet v lavici, kolikrát jsem ji prosil, aby mi trojku nezapisovala do žákovské knížky, že se přihlásím, všímala si mého zpráskaného zadku, a teď i poznala následky mého strachu, mé zbabělosti, podvody, k nimž jsem se uchýlil, bylo přece úplně nesmyslné ode mne, posedlého hrůzou z polepšovny a bití, očekávat, že opravdu půjdu a předložím před maminku ten zápis v žákovské knížce a pošlu ji tak do školy za paní učitelkou, aby se na mne všechno, všechno dozvěděla! Copak na trojky, na čtyřky, to byla aspoň připravená, ale tohle…?!

Už když jsem tak stál u stolku a paní učitelka zapisovala do knížky ten zápis, věděl jsem, co udělám. Věděl jsem, že mamince nic neřeknu a žákovskou knížku zapřu. A že ji budu zapírat, pokud to půjde, že budu oddalovat svou zkázu, pokud to jen bude možné, že budu zapírat a lhát a podvádět, dokud budu mít jen trochu sil.

Dřív než jsem doma zamířil nahoru do schodů, slezl jsem tedy do sklepa a podstrčil jsem žákovskou knížku pod starou zaprášenou skříň vedle domovníkova bytu.

Pak jsem se sevřeným hrdlem stoupal do našeho třetího patra a přede dveřmi jsem se nadechl, spolkl jsem dorážející pláč, a když jsem o chvilku později stál před maminkou, s úsměvem jsem jí odpovídal na její běžné otázky. Ne, nic nebylo, žákovskou knížku nemám, paní učitelka je vybrala, ale stejně v ní nic není, dneska jsem nebyl vyvolán, ani včera, ve škole se vůbec nic neděje a nestalo.

Díval jsem se matce zpříma do očí, ale v duchu jsem se hroutil, maminka vždycky říkala, že mi vidí až do žaludku, a tak jsem si teď myslil, že do mne tak vidí, v tu chvíli jsem zaváhal, jestli bych přece jen neměl vychrlit tu pravdu, vypovídat se a zničit, ale naráz, neprodlužovat lež a utrpení, jenomže pak jsem se opět podíval na maminku a se zachvěním jsem pochopil, že mi vůbec do žaludku nevidí a já mohu ve své lži pokračovat a dneska se mi nic nestane.

„Opravdu?“ řekla jenom maminka pochybovačně, jako kdyby se chtěla posichrovat pro případ, že jednou vyjde najevo, že v tuhle chvíli lžu. Aby pak mohla prohlásit: „Já to přeci věděla od začátku, já mu vidím až do žaludku!“

Potom se zeptala: „A kdy vám je paní učitelka zase rozdá?“

„Jak já to můžu vědět?“ pokrčil jsem rameny. „Zítra nebo pozítří.“

Druhého dne, než jsem vyšel z domu, zastavil jsem se ve sklepě, oprášil jsem tu knížku a na lavici v parku jsem ji podepsal maminčiným podpisem. A když se pak paní učitelka ptala, kdy maminka přijde, řekl jsem, že nic přesného neříkala, ale že jistě přijde, dnes nebo zítra nebo pozítří.

Vrátil jsem se ze školy a matka se zase starala o žákovskou knížku a já odpověděl, že nám je učitelka ještě nevrátila. Maminka mě požádala, abych jí ukázal tašku, jestli prý v ní mám pořádek, vysypala ji před sebe, chvíli v ní hledala, a když knížku nenašla, povídala, že mám penál od toho, abych do něj strkal tužky a pero, a ne abych ho nechal válet prázdný a pero a tužky ležely volně mezi knížkama… a byl konec.

Tou dobou jsem s maminkou byl celkem zadobře, poněvadž jsem přece už delší dobu nosil samé pěkné známky — jednou jsem to nafixloval dokonce na samé jedničky a jednu jednamínus — a matka asi cítila jakousi vnitřní povinnost věřit mi déle než jindy, a tak teprve po několika dnech dala průchod své nedůvěře a svému podezření.

„Karole,“ povídala, „já vím, že ses v poslední době snažil a nosils pěkné známky, a proto ti ráda odpustím, jestli se ti ve škole něco přihodilo. Dostals trojku, nebo co já vím, třeba čtyřku… tuším aspoň… a teď se bojíš mi to říct a vymýšlíš si, že vám paní učitelka vybrala žákovské knížky… ale to je zbytečné, opravdu, přiznej se, ať je to třeba pětka, a já se nebudu zlobit. Já přece vidím tvoji snahu a dovedu ji ocenit a dovedu i pochopit, že někdy to nevyjde. I mně se někdy nepovede vánočka. A nestojí za to lhát, jen si zbytečně drášeš nervy… Přiznej se klidně, a já ti přísahám, že na tebe nevztáhnu ruku. Věřím, že se něco takového nebude opakovat, a tím to také smažeme a nebudeme o tom víc mluvit. Co říkáš?“

Matka mi hleděla rovnou do očí a já musel před ní stát a vrtět hlavou a tvářit se, že to jsou hlouposti, co říká, že to jsou hloupé domněnky… vždyť panebože, kdyby se dozvěděla, kdyby se dozvěděla… no to by bylo, ona si ani nedovede představit… a vrtěl jsem hlavou a usmíval jsem se povýšeně, a dokonce jsem zašel tak daleko, že jsem ji vybízel, aby klidně zavolala do školy, když mi nevěří, jen ať si klidně zavolá, a paní učitelka jí dosvědčí, že opravdu nemám co zapírat.

To už bylo vyslovené zahrávání si s osudem! Uvědomoval jsem si to i ve chvíli, když jsem to říkal. Byla ve mně malá dušička a celý jsem se třásl, že maminka vstane a půjde k telefonu a…

Ale ona měla ještě v dobré paměti mé pěkné známky a mou snahu — aspoň si myslela — a rozhodla se mi věřit.

A historie s žákovskou knížkou — po každém návratu ze školy jsem ji schovával pod skříní ve sklepě a ráno jsem ji odtamtud zase vytahoval, celou zaprášenou, prach se do ní zažral, páchla prachem a její pomalovaná obálka byla nepříjemně zdrsnělá — ta prokletá historie se vlekla dál a dál.

Bylo to strašnější nežli co jiného, to břímě, které jsem na sebe vzal. Jež jsem na sebe vzal, ale jež mi také bylo svým způsobem vnuceno. Ono břímě mne tížilo den ode dne víc a nesnesitelněji a hodina a okamžik, kdy se můj podvod provalí, se neodbytně blížily.

Učitelka se divila, že maminka ještě nepřišla, a maminka se zase divila, že nám učitelka tak dlouho nerozdává žákovské knížky. Jejich údiv se stupňoval a bylo již jen otázkou času, kdy jedna druhé zavolá. Ten pitomý telefon!

Den, den, den, den šel za dnem a zadrhoval smyčku. Nakonec jsem se jen tak díval kolem sebe, kdy kdo přijde, přijde a odkopne mi židli, na níž dosud stojím, kdyže zůstanu bezvládně viset ve vzduchu na provaze a budu sebou křečovitě cukat, zběsile sebou házet, a tím si jen hlouběji zadrhovat oprátku do krku.

A stalo se.

Jednou řekla maminka se svou příslovečnou jistotou: „Ty mi lžeš,“ a mučicí stroj se rozjel na plné obrátky.

Ptal jsem se, jak na to přišla.

„Kde máš tu žákovskou knížku?“

„Paní učitelka nám je vybrala, vždyť ti říkám.“

„To není pravda.“

„Ale je, vážně.“

„Já ti nevěřím.“

„Opravdu, je to pravda.“

Padal jsem.

„Opravdu, je to pravda.“

Padal jsem.

Zatím jsem ještě pořád byl ten víceméně čestný chlapec a ona si přinejhorším myslela, že se bojím přiznat k trojce… Pořád se ještě nestalo nic, co by znamenalo zlom, ještě jsem nepadal, ještě ne, ještě jsem to byl já, já, ten Karol, na něhož by mohl být můj mrtvý otec — kdyby byl živý a kdyby nevěděl o mém podvodu a o tom, co se ví ve škole, že jsem podvodník a zbabělec — pyšný. Zatím jsem byl čestný a slušný a pravdomluvný, formálně jsem nebyl ještě ocejchován a stál jsem na židli a čekal jsem.

Zpočátku jsem se bál jenom polepšovny, ale teď, když jsem spatřil tu propast mezi tím, čím jsem ve škole, čím jsem ve skutečnosti — a tím, co si maminka, při všem špatném, o mně myslí, začaly se mi do mého strachu plést pojmy jako čest atd., a pak bylo samozřejmě ještě nemožnější se přiznat.

Neznal jsem závratnou hodnotu vydechnutí a uvolnění a mozek jsem měl zastřený znásobenou, nadnesenou představou bití, polepšovny a cti.

Věděl jsem, že až se maminka dozví pravdu, zřítí se i zbytky toho, co si o mně myslí dobrého, a její rozčarování bude tak veliké a tak bolestné, že mohu očekávat nejstrašnější konce. Budu seřezán jako nikdy předtím, maminka mě zavrhne a půjdu do polepšovny. A ztratím i lásku mrtvého tatínka a nevlastní otec se ode mne také zhnuseně odvrátí.

Padal jsem.

A kolik energie jsem do toho pádu musil vynaložit! Kolik zbytečné, promrhané energie! Vždyť tu přece šlo jen o hodiny, o minuty, nanejvýš o dny, copak nebylo lepší všechno ze sebe setřást? — ale já jsem v sobě nenalézal odvahu vyznat svou lež a svůj podvod a potom zhluboka vydechnout, strašně jsem se bál. Neznal jsem ještě závratnou hodnotu onoho vydechnutí.

Maminka řekla:

„Já si, Karole, pravdu ověřím. Půjdu do školy a ověřím si ji, to mi věř! Ale jestli se, Karole, ukáže, žes mi lhal, to si mě nepřej!“ (Chvíle.) „Máš ještě čas, přiznej se…“

Tak se to blížilo a já stál úplně v rohu, uštvaný, sotva jsem dýchal, a snažil jsem se na tváři udržet masku jistoty a převahy a za očima, tam kdesi v hlavě, jsem měl naprostou prázdnotu, a maminka pokračovala.

„No dobrá. Když mi teďko nelžeš, půjdeme do školy!“

A tak jsem tedy — s tím blazeovaným, lhostejným, otráveným, unaveným výrazem v obličeji — klidně tvrdil, že učitelka určitě ve škole nebude, co by tam dělala, nemůže tam být, nesmí, a pořád s tím klidným obličejem jsem sledoval matku, jak vstává od stolu a pomalu jde do předsíně.

(Někdo mi podrážel židli a já už už se houpal, ale ještě jsem se vzpíral a zachytával jsem uhýbající židli konečky prstů u nohou za opěradlo a vší silou jsem ji táhl k sobě.)

Maminka se zastavila. „Ty máš strach, že se dozvím pravdu, a já se ji dozvím. Vidím ti až do žaludku. Máš to marný. Přiznej se. Stačí se podívat na tvůj obličej… Já ti říkám, Karole, lež má krátký nohy… Přiznej se, ty máš strach, bojíš se tý chvíle, kdy se sejdu s paní učitelkou a dozvím se od ní, jak je to s tvojí žákovskou knížkou a co přede mnou skrýváš. Přiznej se! A pamatuj si, že to nejjednodušší je mluvit pravdu, to je to nejjednodušší, mluv pravdu a uleví se ti, bude ti líp, i když budeš poprávu potrestanej, věř mi, Karole!“ A potom mi vykládala, že sice ona nechodí do kostela, ale věří v Boží spravedlnost, že mlýny Boží melou pomalu, ale jistě, a říkala, že lež a že, že, že prostě lež…

Celou tu dobu stála ve dveřích do kuchyně a já byl v kuchyni, a zatímco to říkala, vrtěl jsem hlavou, že nemám proč lhát, a když mermomocí chce, ať se přesvědčí, že mluvím pravdu.

A: Já tě přece nezdržuju, když chceš, jen si telefonuj, já jenom s určitostí říkám, že tam paní učitelka nebude, co by tam dělala, vždyť už je pozdě a ona nemá odpolední vyučování…

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .