Vodě neporučíš

Honzík si hraje na pískovišti. Postavil hrad a okolo něho hradní příkop. Nalévá vodu z velkého kyblíku. Rovným kanálem voda teče rychle, ale v zatáčce se koryto na boku boří a písečný břeh se postupně propadá. Jenda běží pro dědečka, ale než se vrátí, část vody se vsákla… Honza už ztrácí trpělivost a chce celý příkop zahrnout pískem.

„Vodě neporučíš. I když se to na první pohled nezdá, má velkou sílu. Vzpomínáš na ten kamínek od moře, který jsi mi dal? Je tak dokonale zakulacený, protože mořské vlny bez přestání omývají břehy, kameny na sebe narážejí a jejich hrany se obrušují. Takové valounky můžeme najít i v potůčku nebo v řece, voda je valí s sebou a zaobluje. Když jsou namočené ve vodě, krásně vyniknou jejich barvy.“

„Dědo, proč se mi pořád rozpadá ten příkop?“

„Kvůli rychle nalité vodě, která má velkou sílu, naráží na břehy, zatáčí a u toho strhává písek.“

„Když jsem byl u moře, dali jsme do hradu s tátou i dřevo a kameny.“

„Tak se dá postavit pevnější koryto, ale představ si, že za velmi dlouhou dobu voda dokáže udělat dolíčky i do skal, vypadá to jako misky.“

„Tak já postavím ten příkop rovný, to bude lehčí, s těmi zatáčkami jsou jenom problémy,“ vzdává to pomalu Jan.

„Honzíku, dříve se krajinou, vesnicemi i městy vinuly potoky a řeky v mnoha zákrutách. Nyní často vidíme narovnaná a zkrácená koryta řek a potoků. Řeky tolik nezatáčejí a voda proudí rychleji. Jako ty, když jedeš rovně na kole a nemusíš projet slalom nakreslený křídou na zemi. Stavitelé na břehy použili beton nebo kámen, do nich se voda nemůže vsáknout. Ale když na jaře na horách po rychlém oteplení taje sníh nebo v létě trvaleji prší, v řekách je více vody. Z betonových koryt může přetéct. Povodně potom zaplaví všechno, co je postavené blízko řeky. Domy, ulice, silnice, mosty… Lidem tak vznikají veliké škody. Ale v přírodě v místě zátočin se voda může vsáknout do písčitého nebo hliněného břehu a zavlaží rostlinky, které tam rostou.“

„Takže zatáčky jsou důležité?“

„Koryto řeky s mnoha zatáčkami je delší, a tak se do něho vejde mnohem více vody. To se hodí, když na horách hodně zaprší. Voda neproteče tak rychle do nížin. Nezpůsobí povodně. Lidé se proti povodním brání také tak, že staví velké nádrže, kam by mohli vodu zachytit. A vybírají oblasti, kam se může voda při povodni přelít a nevadí to.“

Skrytá síla vody nám pomáhá

„Dnes půjdeme na průzkum potoka, směrem po proudu, tedy pořád z kopce. A zpátky se vrátíme vlakem,“ uklidňuje vnuka dědeček.

Malý potůček teče lesem. Chladná voda dravě proudí přes kameny a na některých místech je zpěněná v peřejích. „Podívej, dědo, mlýnek,“ všiml si Jenda a už klečí u kamenné hráze a postrkuje lodičky z listů, jestli se dostanou přes roztočené lopatky.

„Mlýnek pohání síla protékající vody. Tenhle malý je tu pro naše potěšení. Ale velké vodní mlýny dříve pomáhaly lidem s užitečnou prací.“

„Mlela se tam mouka,“ pamatuje si Honzík z výletu do skanzenu.

„Existovaly i vodní pily a další důmyslné stroje na vodní pohon. Dnes sílu vody využívají vodní elektrárny. Voda, která se vypouští z hrází, padá dolů, roztočí vodní turbínu, a tak se dá vyrobit elektrický proud.“

Dědeček vypráví dál, o tom, že lidé se odjakživa zabydlovali na březích řek, jezer a moří. Voda je důležitá pro rybolov, chov zvířat a pěstování všech plodin. Hodně náročná na vodu je bavlna a také banány a citrusy. Voda je potřebná k výrobě většiny věcí, které každý den používáme: železa, skla, vlny, látky, cukru… Málokdo ví, že na výrobu jednoho kilogramu papíru se spotřebuje 300 litrů vody! K výrobě sklenice mléka je potřeba 200 litrů vody a výroba 100 gramů čokolády spotřebuje dokonce 2 400 litrů.

Továrny, které použitou vodu vypouštějí zpátky do řek a potoků, ji musí vyčistit. Jinak jim hrozí pokuty. Kvalitě vody škodí také zemědělská hnojiva a postřiky, které mají hubit škodlivý hmyz nebo plevel. A skvrny od oleje a ropy – ty jsou méně husté a drží se na hladině jako mastná oka na polévce. Potom se do vody nemůže ze vzduchu dostat kyslík, který potřebují vodní živočichové na dýchání.

„Já jsem jednou, dědo, viděl na výletě u potoka vylitou modrou barvu. Zamazal jsem si od ní botu a nešla vůbec vyčistit!“

„Víš, Jeníčku, čistou živou vodu známe z pohádkového příběhu o Zlatovlásce. Rozdíl mezi živou a mrtvou vodou však existuje i ve skutečnosti. Jaká by byla ta mrtvá? Špinavá, hnědá voda s ostrůvky pěny, ve které nenajdeš ani rybičku, ani žádné jiné živočichy. Pokud by lidé do vody vypouštěli nečistoty z výroby, ze svých domů a aut, nebyly by v takových vodách brzy žádné známky života.“

Kdo bydlí v živé vodě

V místě dalšího zastavení už to není ten uzoučký, neposedný zurčící potůček. Více proudů se spojilo dohromady, břehy jsou širší a voda tu teče o něco pomaleji. O kousek dál se potok vlije do klidného, majestátního toku řeky.

Dědeček vyndává z batohu kromě svačiny i sítko na čaj, štěteček, misku a lupu.

„Tady se z nás stanou badatelé,“ říká. A už Honzíkovi vysvětluje, jaké drobné vodní živočichy mohou z potoka vylovit a pak vrátit zpět. Honza je napřed překvapený, ale vzápětí už spolu s dědou odklápí kameny a nastavuje pod nimi sítko mírnému proudu. Malé úlovky opatrně vyndávají štětečkem do misky s vodou a pozorují lupou.

„Blešivec, larva jepice – těch máme hodně,“ komentuje to děda. „Ale počkej, tohle asi bude vzácný úlovek,“ bere do prstů malý klacík, který chtěl Jenda vyklepat ze sítka. Ten zvláštní klacík je dutý a zajímavě barevný, vypadá jako slepovaná mozaika.

„To je schránka larvy chrostíka. Larva žije ve vodě, a aby se schovala před nepřáteli, staví si domečky z toho, co najde. Některé larvy z písku a jehličí, jiné z kamínků nebo z lasturek. Po zakuklení se vylíhne malý nenápadný motýlek s ochlupenými křídly. Podle toho, kdo žije v potoce, poznáme, jak je voda čistá.“

Nádherné proměny od jara do zimy

„ B abi, umíš v kuchyni vyrobit mrak, takový jako jsem viděl z letadla?“ Babička sundává poklici z velkého zavařovacího hrnce a nakukuje dovnitř na skleničky s jahodovým kompotem. Na spodní straně pokličky jsou sražené kapky vody a nahoru stoupá pára. Babička při vaření používá poklice, aby se co nejvíce tepla udrželo v hrnci.

„Stejný mrak, jako je v přírodě, neumím vytvořit. Takže tady nám pršet nebude,“ usmívá se babička a začne vyprávět, jak se dělá mrak:

„Z povrchu země stoupá vodní pára nahoru. Ve výšce se ochlazuje a sráží se do drobných kapiček. Ty můžeme vidět jako oblaka nejrůznějších tvarů. Kapky se postupně spojují a zvětšují a pak se vrací dolů na zem. Když je teplo, prší. Když je chladno, sněží. Voda se totiž umí změnou teploty proměnit. Může být okolo nás v podobě plynné páry, tekuté kapaliny, ale i pevného sněhu a ledu, na kterých tak rád v zimě lyžuješ a bruslíš. Říká se, že na zemi nespadly za celou její historii dvě stejné sněhové vločky. Všechny mají pravidelný tvar, ale jsou různé.“

„Každá jiná? I ve sněhové vánici? Tam bylo vloček, babi! A taky se mi kouřilo od pusy,“ vzpomíná Honzík na zimní prázdniny na horách.

„V zimě při vydechování vidíš před ústy vodní páru. Pára je obsažená ve vzduchu pořád, jenom je pro nás většinou neviditelná. Abys mi věřil, postavíme té páře do cesty něco studeného,“ navrhuje dědeček malý pokus. Nalije do sklenice ledovou vodu a postaví ji za okno rozpálené od sluníčka. Jenda sleduje, jak se sklenice zamlžila. Přejede po ní zvenku palcem a cítí, že prst je mokrý. To se vodní pára ochlazením proměnila v kapky. Stejně tak vznikají po ránu na chladné trávě kulaté kapičky rosy, na které Honzík tak rád našlapuje bosky.

Mlhu si můžeme vyrobit také v zimě při větrání. Když je venku chladný vzduch, po otevření okna se sklo ihned zamlží. To stejné se děje v zimě s brýlemi spolužáků Jendy, když se vrací z vycházky do vyhřáté školní chodby.

„A někdy můžeme vodní páru ze vzduchu proměnit rovnou na led nebo sníh,“ dodává babička a staví vedle sklenice krabičku se zmrazeným špenátem. Za chvilku se na ní vytvoří jinovatka, jako bývá v zimě na trávníku nebo na střechách budov a aut.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .