Námluvy nad Seinou

Šťastné setkání, osudové pro oba. Pro Novaka stejně jako pro slovenského trenéra Mariána Vajdu, kterého si rodinná rada Djokovičů, v níž měl samozřejmě hlavní slovo otec Srdjan, vyvolila, aby pokračoval tam, kde Jelena Genčičová začala, Nikola Pilič na ni ve své akademii navázal a italský kouč Ricardo Piatti měl cestu jejich Nola k tenisovému výsluní završit. Měl, ale nezavršil, protože nebyl ochoten se věnovat bezvýhradně jen jejich synovi, jak Srdjan s nelibostí připomínal.

To odmítnutí a Italova neochota rozejít se s Chorvatem Ivanem Ljubičičem mu nebyla po chuti. Nikdy si nezvykl, že by se jeho nabídky odmítaly. Zvláště když přicházel s tím, že přivádí budoucí jedničku světového tenisu. Hráče, který bude jen a jen vyhrávat a jemuž se budou všichni klanět.

Od Mariána Vajdy očekával něco podobného. Byl přesvědčen, že slovenský kouč se nebude ani chvíli rozpakovat a po nabídce okamžitě skočí, že se do ní zakousne a za boha ji nepustí. Vždyť mu servíruje hotový poklad na stříbrném podnosu.

Sám se během své kariéry dostal přece v žebříčku nejvýš na 34. místo, ale jeho syn Novak stoupá a bude stoupat výš. Bude vyhrávat velké turnaje, Grand Slamy, stane se nejlepším ze všech. Vajdovi se už v životě nepoštěstí, aby za ním někdo přišel a podobného hráče mu přivedl. Vždyť dosud trénoval jen své krajany Kučeru a Hrbatého. Pravdou ale také je, že i na úspěších slovenského daviscupového týmu se podílel, když se přes Španěly, Holanďany a Argentince Slováci dostali až do finále, kde teprve po velké bitvě padli s Chorvaty. A se slovenskými hráčkami v roce 2002 ženský Fed Cup dokonce vyhrál.

Měli ho prostě proklepnutého důkladně a ze všech stran. I to, že on, stejně jako syn jsou z Ost bloku a že si tedy budou rozhodně bližší, než kdyby Novaka vedl trenér ze západu, jaksi mezi řečí Srdjan připomněl. To aby bylo oběma hned od začátku jasno, že jsou a budou na jedné lodi.

Nadšení z Novakova otce sálalo, byl plný víry, jeho přesvědčení bylo nezlomné. Proto byl zaskočený, když slovenský kouč nejprve pátral v paměti, co o mladém Novakovi vůbec ví. Slyšel sice, že hrál u nich v Bratislavě na challengeru a že je talentovaný, ale na vlastní oči ho tam neviděl hrát. Párkrát si, pravda, od kolegů i lidí pohybujících se kolem dvorců vyslechl, že mladý, vytáhlý Srb má všechny předpoklady dostat se vzhůru a jednou třeba figurovat i v první světové desítce, ale v éře Federera a Nadala nikdo nevěřil, že by je mohl z trůnu sesadit. Byl pro ně prostě Třetím princem. Tím třetím vzadu za Švýcarem a Španělem.

Novakův otec však byl o své pravdě přesvědčen a na Vajdovi chtěl, aby synův talent rozvinul do samého maxima. Aby z něho udělal velkého tenistu a zároveň stál po jeho boku vždy, všude a ve všem.

V Paříži, kde se na Roland Garros dostal ten rok Novak Djokovič až do čtvrtfinále, se oťukávali, sondovali, domlouvali, aby se přece jen dohodli, že spolupráci vyzkouší.

Ve Wimbledonu na třetím Grand Slamu sezony jim to docela klapalo. Novak se přes Američana Goldsteina, Španěla Robreda a Rusa Južného dostal až do čtvrtého kola a teprve tam skončil po pětisetové bitvě na raketě Chorvata Ančiče nasazeného jako turnajová sedmička. Hodně slušný počin kvitovaný Novakem, celou Djokovičovou rodinou a Vajdou samozřejmě také. Ještě lepší příslib do budoucnosti, která se po vystoupení na trávě All England Clubu rýsovala nadějně. Zvláště když z Londýna odjeli přes kanál do nizozemského Amersfoortu, kde mladý Djoker vyhrál svůj první ATP turnaj v životě.

Zejména, když se koncem července dostal v chorvatském Umagu na Vegeta Croatia Open až do finále turnaje ATP World Tour, které ovšem musel po dvanácti odehraných gamech prvního setu za nerozhodného stavu 6:6 skrečovat, a turnajový primát tak darovat Švýcarovi Wawrinkovi.

Nevěděl, co se s ním děje. Padl vysílený na kurt, lapal po dechu, ztrácel vědomí a svět se mu rozplýval před očima. Jen někde v podvědomí vnímal, že se nad ním sklání táta, který se k němu samo sebou přihnal z hlediště jako první, že se ho pokoušejí zvednout přivolaní doktoři, že ho vlečou někam pryč... A do toho všeho mámin nářek a pláč.

Už párkrát něco podobného pocítil. Rok předtím při premiéře v Paříži, kde sebral osmému nasazenému Argentinci Guillermu Coriovi úvodní set, ale jakmile došlo na třetí sadu, najednou vnímal, že je u konce se silami a že ani raketu už neudrží v ruce. A za čtvrt roku na US Open se s Francouzem Gaëlem Monfilsem schylovalo k podobnému zmaru. Sesunul se na beton ve Flushing Meadow a ve třicetistupňovém žáru, který byl umocněn obrovskou vlhkostí, se cítil jako velryba vyvržená na souš.

Čtyřikrát ho musel lékař ošetřovat, aby se probral, vzchopil a zápas vůbec dohrál. Utkání sice vyhrál, přesto ho z kurtu místo potlesku vyprovázel pískot, protože diváci ho podezírali, že natahoval čas, aby si odpočinul a nabral síly.

Neměli tušení, jak moc zle mu bylo a jak bídně se cítil. Podobně jako teď v Umagu. Přitom nikdo nedokázal vysvětlit, co se s ním děje. Ani on sám nenacházel pro své stavy a vracející se kolapsy odpověď. Zarážející na tom všem bylo, že na druhý den se zase cítil náramně.

Snad ještě víc trénovat? Přidávat si nové a nové dávky, aby vydržel se silami? Vyměnit kondičního kouče? Mít k dispozici i mentálního trenéra? Upnout se na jógu, meditace, psychickou průpravu?

Vyzkoušel všechno a na čas se jeho stav skutečně stabilizoval.

Začátkem října držel pod střechou výstavní haly ve francouzských Métách po finálovém vítězství nad Němcem Jürgenem Melzerem v rukou onu trochu podivnou, šišatou, křiklavě zelenou trofej a šek s další docela slušnou částkou k tomu.

Nebylo to sice na Open de Mosel, jak se turnaj v Métach nazývá, tak suverénní tažení jako pár týdnů předtím v Holandsku, protože v semifinále s Francouzem Grosjeanem set ztratil a ve finále s Melzerem rovněž, podstatná ale byla výhra a turnajové body do žebříčku, jež ho na konci roku vynesly na šestnáctou příčku na světě.

Týdny okukování, oťukávání, vzájemného sondování a poznávání skončily, spolupráce a cesta vzhůru Novaka Djokoviče a jeho slovenského trenéra Mariána Vajdy mohla naplno začít. Ke štěstí obou. A k jejich spokojenosti rovněž. K té, kterou od spolupráce s Mariánem Vajdou očekával a v niž věřil otec Srdjan, mající v synově realizačním týmu samozřejmě moc a moc důležité slovo, pochopitelně také.

Pravda vyřčená dítětem

„Mluvit uměl a byl také velmi přesvědčivý, to se musí uznat. A kdyby jen to. On byl doslova posedlý myšlenkou, že se jeho syn stane nejlepším z nejlepších. Že bude světovou jedničkou. Vykládal o tom s takovou uhrančivostí, že jsem se nedivil, že svou vírou nakazil celou rodinu. Byl svou vírou v dobrém slova smyslu doslova posedlý a od první chvíle se snažil, abych se také takto nadchnul.

Přiznávám, trochu jsem se tomu smál. Jen uvnitř, pochopitelně, protože dát podobné pochybnosti najevo, Srdjana Djokoviče by se to hluboce dotklo. Zřejmě by se i urazil, že o jeho synovi pochybuji, a jemu nevěřím,“ vzpomíná pomalu v každém rozhovoru slovenský trenér Marián Vajda na první setkání s Djokovičovou rodinou, k němuž došlo v jarní Paříži během turnaje na Roland Garros. Tehdy za ním přišli s nabídkou, aby se jejich mladého Nola ujal a vedl ho jako trenér. Zejména otec Srdjan o tuto spolupráci moc stál.

„Nejdřív mi zavolal Djokovičův agent, a jestli prý bych se nechtěl na toho srbského kluka přijet podívat do Paříže, kde právě hraje. Nevěděl jsem o něm skoro nic. Dokonce jsem si musel vyhledat fotografii, abych si jeho tvář vybavil a na turnaji ho poznal.

Dva dny jsem se rozmýšlel, ale protože jsem byl v té době bez práce, nakonec jsem se do Francie rozjel. I s dcerou, kterou jsem vzal s sebou.

Nejdřív jsem se samozřejmě setkal s Djokovičovým otcem Srdjanem, to se ví. Líčil mi synovu cestu.

Vykládal o tom, jak už jako kluk zvedal nad hlavu hračky a vykřikoval: ‚Právě jsem vyhrál Wimbledon.‘

Že tu touhu v sobě měl odmalička a že v něm zůstala. Že za ní jde pořád. Přidával reference od Jeleny Genčičové i Nikiho Piliče. Připomínal, že i oni v něm viděli a vidí budoucí světovou jedničku. Mluvil a mluvil, jen aby mě přesvědčil.

Na jednu stranu jsem obdivoval jeho zanícení a nezlomné přesvědčení, současně jsem si ale říkal, kolik podobných proslovů, od stejně zapálených a o talentu svých dětí přesvědčených rodičů, jsem už v životě slyšel.

Nějaké povědomí o mladém Novakovi už jsem sice měl, nejrůznější reference, které jsem o něm vyslechl, jsem si také samozřejmě vybavil, i o tom, že se pohybuje na žebříčku někde kolem čtyřicátého místa, jsem věděl, ale o tom, že by se z něho měla stát světová jednička, mluvil jen jeho otec. Nadšeně. Tak, aniž by jen na zlomek vteřiny zapochyboval. Aniž by připustil, že přes všechno odhodlání a oběti, které rodina synovi snesla, je tenis tak nevyzpytatelný, že i nejlépe narýsovaná a sebelépe umetená cesta se může zadrhnout a skončit.

Proto první, nač jsem se Srdjana ptal, bylo, co ode mne očekává. Jakou představu o naší případné spolupráci má. Jak ji vidí a co se za jeho nabídkou skrývá...

Nerozmýšlel se ani chvíli a hned se svým typickým jižanským temperamentem vychrlil, že o velkém talentu jeho syna není pochyb, ale že potřebuje někoho, kdo by o něj pečoval, rozvíjel ho a zveleboval. Že chce nejen trenéra, ale i člověka, který bude Novakovi pomáhat s tenisem, ale i s životem. Který bude vždy a za všech okolností s ním a bude stejně jako on přesvědčený, že vysněný Wimbledon jednou vyhraje a stane se světovou jedničkou. Který ho dostane úplně nejvýš.

Líbila se mi ta představa, i když jsem z něho zase až tolik unesený nebyl. Měl špatný servis, který mnohdy až příliš snadno ztrácel. Zdál se mi pramálo agresivní. Takový syrový, nevybroušený, nedozrálý, ale také ohromně vláčný, takže jsem si hned vzpomněl na Mečíře.

Když jsme sledovali jeho zápas na pařížské antuce a já pronesl, že má slušný potenciál, dcera mě doslova uzemnila.

‚Musí ale zlepšit bekhend,‘ pronesla s upřímností, jakou v sobě mají a dovedou vyslovit jen děti. Bylo jí deset, ale já věděl, že má pravdu. Ale když jsem pak Novaka poznal, přesvědčil jsem se, že to, o čem mluvil jeho otec, v sobě skutečně má. Že v sobě skrývá nesporný talent, ale nespoléhá jen na něj. Že nemá problém tvrdě pracovat, protože on sám se chce stále zlepšovat. Že je sice jako každý kluk v jeho věku plný emocí, ale že se od nich dovede oprostit, protože sám ví, že s emocemi se vyhrávat nedá. Že je mentálně silný a nesmírně odolný. Že nemá problém plnit to, co se mu řekne, že žádné limity a hranice pro něho neexistují, protože ty jsou tady jen proto, aby je zdolával a překonával.

Líbil se mi od začátku. Líbilo se mi hlavně jeho srdce tenisty. Měl jsem z něho pocit, že jednou bude silný, jako býval Lendl. Nebyly to ani pro jednoho z nás snadné začátky, protože i já cítil obrovskou zodpovědnost. Veliký tlak také, to se ví. A rodičovské ambice jsou u Djokovičů nesmírné. Nekouká se tam vlevo ani vpravo, jdou si za svým. Tvrdě. Někdy až přespříliš, i když oni to tak neberou. Rozpálí se, rozohní, ale za chvíli na všechno zapomenou. I proto jsme si mentalitou tak blízcí. Občas to byl obrovský nápor na psychiku, lhal bych, kdybych nepřiznal, že i já jsem trpěl pochybnostmi. Práce mě ale bavila, dával a obětoval jsem jí všechno. Vkládal jsem do ní celé srdce, přesto mě občas přepadla myšlenka, jak dlouho budu schopen Novaka vést profesně tak, aby se soustavně zlepšoval, jak dlouho ho dokážu motivovat, kdy přijde chvíle, kdy mě třeba nahradí jiným trenérem.

Byly to podle mého během naší spolupráce, která nakonec vyplnila celé desetiletí, docela přirozené otázky, jež jsem si kladl a na něž jsem si odpovídal.

Ale zvládal jsem je. Vyrovnal se s nimi. Posílil jsem sám sebe, neboť jsem se přesvědčil, jak relativní se jeví věci, jež se na začátku zdají neskonalým problémem.

Připravoval a vedl jsem Novakovy tréninky. Pracovali jsme na servisu, forhendu, bekhendu, přechodu na síť, na tom, aby se Novak stále technicky zdokonaloval. Musel jsem vymýšlet, jak soustavně zlepšovat jeho fyzickou kondici. Jak ho psychicky připravit na zápasy a soupeře, kteří ho čekali. Působit na něho, aby si v době dospívání v hlavě všechno srovnával.

Mentální odolnost a pozitivní přístup měl sice v sobě odmalička, časem jsem dokonce začal tvrdit, že ho má zakódovaný v genech, ale i tak nešlo nic opomenout. Pro mě to bylo o to svízelnější a komplikovanější, neboť jako hráč jsem zrovna dvakrát dobrou psychiku neměl. Ale možná právě proto jsme se naladili na stejnou vlnu... A dokonce rychle, protože tenisový kolotoč běžel a čas nás oba hnal.“

Rok velkých příslibů

Padl na betonový kurt, serval ze sebe propocené tričko a hodil ho mezi diváky. Jeho otec Srdjan udělal v čestné lóži Flushing Meadows totéž. I jeho košile putovala mezi lidi.

Dokázali to. Jeho Novak si zahraje grandslamové finále. Poprvé v životě! A v Americe k tomu! Španěla Ferrera vyřídil ve třech setech, takže proč se bránit emocím? Proč neotevřít veškerá stavidla euforii a radostnému nadšení?!

Dole na dvorci, kde syn právě předvádí ruskou krásku Marii Šarapovovou, kterou si do jejich lóže také pozval a jež se teď ve vedlejším křesle nad jeho hereckou etudou potrhle hihňá, stejně jako tady nahoře mezi největšími prominenty a celebritami, které se na semifinále US Open přišli podívat. Copak jejich rodina nepatří mezi tenisové celebrity? Cožpak si nemohou dovolit, co se jim zachce a co se jim zlíbí?! Co na tom, že tady s nimi sedí Šarapovová a herecká legenda Robert De Niro, do jehož restaurace chodili po celou dobu turnaje večeřet a kterého samo sebou také pozvali. Že na něho lidé ze sousedních lóží tak nějak divně pokukují? Že sice nic neříkají, ale pohledem jako by chtěli naznačit, že podobná gesta se sem do New Yorku jaksi nehodí?

Ať se dívají. Ať si myslí, co chtějí. Jejich Nola tady přece milují. Co milují, Američané po něm šílí a doslova ho zbožňují. Zbožňují ho pro tenis, který tady předvádí a jímž postupně vyřadil Nizozemce Haase, Čecha Štěpánka, Argentince del Potra, jeho krajana Monaca, Španěla Moyu a teď i jeho krajana Ferrera. Zbožňují ho kvůli způsobu, jakým hraje, jaký je a co všechno ve dvaceti dokáže. Jak dovede celou Ameriku bavit.

Třeba teď, kdy ho přímo na kurtu speaker a moderátor Michael Barkan jen trochu popíchl, aby přidal ještě nějakou parodii na své tenisové kolegy a zkusil třeba Nadala. Tribuny se mohou popukat smíchy z toho, co jeho kluk tam dole předvádí. Však si ten aplaus a obdiv zaslouží a musí si ho užít. Konečně se totiž přiblížili k samotnému vrcholu.

Dívali se na něho jako na blázna, když v synových šesti letech mluvil o tom, že to jeho kluk dokáže.

Považovali jeho slova za projev fanfarónství a otcovské zaslepenosti. Teď všichni vidí, že měl pravdu. Z jeho Novaka je velký tenista. A bude ještě větší, o tom byl táta Srdjan přesvědčen. Vždyť právě teď vkročil do prvního grandslamového finále, o které se pokoušel třikrát od začátku roku. A třikrát marně, protože jeho australské tažení v Melbourne uťal v osmifinále Federer, v Paříži ho zastavil v semifinále Nadal a na wimbledonské trávě také. I když jen Bůh ví, zda by ho ten Španěl zastavil, kdyby syn neměl v těle předchozí bitvy, jež musel podstoupit a které se na něm podepsaly, a to dokonce natolik, že ve čtvrté sadě už nemohl dál a s rozbolavělým tělem a nohou rozedřenou do masa byl nucen semifinále skrečovat.

Teď jim ale leží Amerika u nohou. Proto Novakovo tričko určené dívce, která na něm mohla oči nechat, celý zápas nadšeně tleskala a tolik si přála, aby nad Ferrerem vyhrál a do finále se dostal.

Proto Srdjanova košile hozená mezi diváky.

Fungovalo to. Už koncem předchozího roku a v tom novém zase. Přijeli s trenérem Vajdou do Austrálie samozřejmě s předstihem, aby se stejně jako všichni konkurenti připravili na první vrchol sezony.

Turnaj v Adelaide, patřící už od roku 1971 do okruhu ATP, jim k tomu měl posloužit. Trochu je sice zarážel nový systém, jenž hodlalo vedení ATP právě v Memorial Drive Parku experimentálně vyzkoušet a o němž nevěděli, co si myslet.

Žádný k. o. systém, jak je v tenise od nepaměti zvykem, ale na úvod nejprve zápasy ve tříčlenných skupinách, z nichž vítěz postoupí přímo do čtvrtfinále. Něco podobného jako na Turnaji mistrů, který je ovšem svým způsobem výjimečný.

„Chceme zabránit, aby špičkoví hráči předčasně vypadávali, protože jejich účinkování na turnaji zásadním způsobem ovlivňuje diváckou návštěvnost a pochopitelně i zájem televizních společností, a tudíž i tok financí,“ vyslechli si Djokovič i Vajda vysvětlení šéfa ATP Tour Etienna de Villierse, proč k podobnému experimentu dochází a co by měl tenisovému světu přinést.

Nedumali nad ním. Nepouštěli se do disputací, jestli novinka zkoušená během roku na jedenácti turnajích něčemu prospěje. Bylo jim jasné, že v tenise se točí neskutečně peněz, ale že jich je zapotřebí ještě víc. A diváci, kteří chtějí vidět ty nejlepší z nejlepších co nejčastěji, je tam přinesou. A televizní společnosti také přihodí pořádný balík, když se největší hvězdy nebudou z turnaje poklonkovat hned v prvním či druhém kole, jako se to občas stává.

Peníze, v nich to je. Ty se za experimentem skrývají především. Všem to nebylo po chuti, to se ví. Žádný div, že se tenisový svět rozdělil.

„Skvělý nápad. Uvítají ho určitě diváci i televizní společnosti, pomůže hráčům i tenisu, jehož sledovanost se tím ještě zvýší,“ vychvalovala zkoušený model světová dvojka Španěl Rafael Nadal.

„Atraktivní a určitě i příjemný model, protože po jedné porážce člověk v turnaji nekončí a nemusí se hned pakovat o štaci dál. Alespoň dva zápasy s kvalitními soupeři má zaručené, což třeba pro mě bylo v Adelaide hodně důležité,“ přidával se český tenista Radek Štěpánek, který se po půlročním laborování s pochroumanými zády vracel právě na Next Generation Adelaide International zpátky na kurty, a tudíž si chtěl zahrát co nejvíc. V singlu, kde mu mimochodem nový systém pomohl, neboť po prohře s Američanem Vincentem Spadeou mohl dál pokračovat, stejně jako v deblu, kde se jeho turnajovým parťákem stal právě mladý svěřenec slovenského trenéra Mariána Vajdy Novak Djokovič.

Všichni ale pro experiment podobné nadšení nesdíleli...

„Tenis má své letité tradice, jichž by se měl držet a neopouštět je. Jeho výjimečnost spočívá právě ve vyřazovacím modelu a ten by měl být zachován,“ citoval kupříkladu švýcarský Blick svého Rogera Federera, kralujícího suverénně tenisovému světu.

„Jsem proti. A všemi deseti, protože to, co vedení ATP míní zkoušet, nahrává jen a jen špičkovým hráčům. Federerovi a Nadalovi hlavně, dalším ale také. Motivací každého tenisty na světě je porazit a vyřadit ty nejlepší. To každého z nás přece žene dopředu... Jenže s novým modelem sice můžete třeba nad Federerem vyhrát, ale stejně vám to nepomůže, protože pak třeba druhý den prohrajete vy a lepší poměr setů nebo her rozhodne, že postoupí stejně on. A komu a kolikrát se podařilo třeba loni Federera porazit? Co si pamatuji, za celý rok se to stalo jen pětkrát. A to ještě jen Nadalovi a mně,“ citovaly tenisové portály, světové agentury a sportovní stránky novin od Melbourne po Londýn Djokovičova vrstevníka, devatenáctiletého Brita Andyho Murraye.

Ale ani jeho ostrá slova pochopitelně na situaci nic nezměnila. Pro rok 2007 generalita ATP rozhodla a podle pravidel se na vybraných jedenácti turnajích jelo. V rozpáleném a sluncem spalovaném Adelaide jako na prvním z nich.

Lepší vykročení do nové sezony si mladý Djoker ani přát nemohl a jeho slovenský kouč si nemohl přesvědčivěji potvrdit, že zvolená příprava funguje a přináší výsledky.

Djokovič vyprovodil všechny soupeře, kteří se mu postavili do cesty. Ve skupině a poté mezi osmičkou nejlepších v dalších vyřazovacích zápasech, jež na něho cestou k třetímu triumfu na okruhu ATP čekaly.

Pravda, Australan Chris Guccione, který se s divokou kartou dostal až do finále, mu vzdoroval víc, než se čekalo. Tři sety Djoker potřeboval, aby ho v panující výhni nakonec udolal. O to větší radost však měl, když po dvou hodinách domácího dvoumetrového dlouhána porazil a přebíral trofej pro vítěze. Nikoli v triku, v němž finále odehrál, ale převlečený do dresu srbské fotbalové reprezentace, jímž ho národní asociace obdarovala poté, co se v předešlém roce poprvé prodral do světové dvacítky. Samozřejmě že si v Adelaide neodpustil příležitost se v něm ukázat. Pochopitelně, že chtěl demonstrovat příslušnost k Srbsku a lásku ke své zemi. Jasně že chtěl ukázat, že triumfoval Djoker.

Po finále čtyřhry, k němuž nastupovali se Štěpánkem po necelé hodině, podobnou příležitost neměl.

Pět mečbolů sice dokázali v dramatickém duelu Jihoafričanovi Wesleymu Moodiemu a domácímu Toddu Perrymu odvrátit, s šestým už to nesvedli. Rozhodující set nakonec prohráli, finále v poměru 4:6, 6:3, 13:15 také.

„Ale i tak to byl skvělý týden a dvě skvělá finále. Ale hlavně výtečná příprava na Grand Slam v Melbourne,“ rozplýval se Djokovič nad vykročením do sezony, která se pro něho proměnila v rok velkých příslibů.

Troufali si. Slibovali, že na neotřesitelné postavení švýcarského suveréna Rogera Federera zaútočí.

Bylo jim sice jasné, že ho z trůnu nesvrhnou, ale chtěli jím alespoň zacloumat. Pořádně a důkladně.

Chtěli jím otřást natolik, aby si i světová jednička připustila, že jsou tady a míní útočit. Už v Melbourne na Australian Open a pak samozřejmě po celý rok, který je čekal.

Španěl Rafael Nadal, Kypřan Marcos Baghdatis, Čech Tomáš Berdych, stejně jako Srb Novak Djokovič, Brit Andy Murray či Francouz Richard Gasquet, kteří se v žebříčku ATP seřadili hned za ním a do první světové dvacítky už pronikli. Španěl Nicolas Almagro, Švýcar Stanislas Wawrinka či třeba další Francouz Gaël Monfils patřící do ambiciózní generace dvacetiletých mladíků pochopitelně také.

Začali jim říkat mladé pušky. Nebo také New balls, neboť i vedení ATP si na novou krev vsadilo a v nastartované reklamní kampani ji patřičně využilo. V jednom kuse meldovalo, že na scénu se derou a trůny míní bořit zelenáči. Tenisoví žraloci. Generace, od které očekává, že ukončí éru Federera a těch, co ji s ním tvořili a tvoří. Třeba Roddicka, Nalbandiana, Corii, Južného a těch, co přišli a co k vrcholu stoupali se Švýcarem.

„Všichni mají obrovský potenciál, každý z nich už je schopen porážet ty nejlepší. Třeba i mě. Nadal, stejně jako Murray, Berdych, Gasquet nebo v budoucnu i Djokovič. Opravdu dovedou sehrát skvostné zápasy, jenže Grand Slam trvající dva týdny je něco úplně jiného než běžný turnaj. Hraje se totiž na tři vítězné sety,“ vzkázal Federer všem mladíkům, kteří si na něho už na Australian Open troufali.

Měl pravdu. V Melbourne se požírali navzájem a vypadávali jeden po druhém. Kypřan Baghdatis, který se rok předtím dostal až do finále, skončil hned ve druhém kole. Wawrinka a Monfils ve třetím. Berdych, Gasquet, Murray a Djokovič v osmifinále a Nadalovy ambice uťalo čtvrtfinále.

„Udělal jsem v přípravě všechno, co jsem udělat měl, přijel jsem do Melbourne neporažený a po Adelaide i patřičně sebevědomý, líbilo se mi tady a dokázal jsem, že jsem se hodně zlepšil. Můj čas v Austrálii ovšem teprve přijde,“ nechal se slyšet Djokovič, když ho v osmifinále vyřadil ve třech setech právě Roger Federer. Právě ten, který ambiciózní mladíky varoval, že Grand Slam je něčím jiným než běžným turnajem. V Melbourne to dokázal Južnému i Djokovičovi. Australian Open znovu vyhrál a demonstroval tak, že jeho éra zatím nekončí.

Opravdu ale jen zatím, protože za čtvrt roku po turnaji v kalifornském Indian Wells bylo všechno jinak. Po dlouhých třech letech Federerova vláda skončila. Tři roky po sobě tady Švýcar kraloval a z turnaje, patřícího do devítidílné série ATP Masters 1000, si připisoval maximální počet bodů do žebříčku. Tentokrát však vypadl hned v úvodním kole s Argentincem Guillermem Cañasem, vracejícím se na kurty po dopingovém skandálu a patnáct měsíců trvajícím trestu.

Mladí žraloci příležitost využili. Nejenže jeho trůnem zacloumali, ale dokonce ho z něj sesadili. Tedy nejambicióznější a v té době nejsilnější z nich ho sesadil. Španělský svalovec Rafael Nadal.

Po půldruhém roce ukončil čekání na devatenáctý primát v kariéře, ve finále porazil Novaka Djokoviče a dva a půl měsíce před jednadvacátými narozeninami začal tenisovému světu kralovat on.

I Djoker se však na turnaji v Indian Wells, patřícím po Grand Slamech k nejnavštěvovanějším na světě, radoval. Z finálové účasti, tučného šeku a hlavně z bodů, které ho poprvé v kariéře katapultovaly do první desítky. Radoval se také z toho, že ho přímo na kurt přišel dekorovat a ke druhé příčce mu gratulovat Boris Becker.

„Páni, vy už jste vyhrával, když mě máma ještě kojila a dívala se přitom v televizi právě na vás,“ rozesmál Djoker německou legendu, která stejně jako on navštěvovala Piličovu mnichovskou akademii, aby nakonec vystoupala na samý tenisový Olymp.

„Já se tam dostanu také,“ zapíchl devatenáctiletý Nole svůj uhrančivý pohled i do Beckera, jemuž neopomněl připomenout, že svůj sen má navzdory prohře s Nadalem pořád před očima. Nebo možná právě pro onu prohru.

Na tu pusu už si netroufnul, i když by mu ji strašně rád vlepil. A nejen proto, že tady na Floridě vyhrál tak suverénně, jako to dokázal jen jediný velikán před ním. Stejně jako Ivan Lendl v roce 1989 neztratil ani on na cestě za vítězstvím ani set, a přitom se mu na druhé straně dvorce postavili Lopéz, Nadal, Murray a ve finále Cañas, co dvakrát během jediného týdne odstavil z turnajů jedničku Federera.

Nejdřív v Indian Wells účast ve finále a teď v Key Biscayne turnajový primát. Však i proto ho Butch Bucholz nazval novou hvězdou světového tenisu, jen co mu podal skleněnou trofej. Uznalá ředitelova slova ho rozpumpovala natolik, že se už už chystal poděkovat mu pořádnou pusou. Takovou tou od srdce, jakou umí jen kluci z Balkánu, řehtal se na celé kolo. Šoumenskou, kterou by od něho určitě vzal.

Nakonec se ale Djoker zarazil. Stačilo, co se navyváděl před malou chvílí. Jak rozpumpoval publikum, když z amplionů zněl song od Prince a The Revolution Let’s go crazy. Jak hodil mezi diváky své žluté triko, slečnu hned v první řadě podaroval raketou a v bláznění by pokračoval nebýt toho, že televizní přenos nekončil a kamery ho pořád sledovaly. Tak alespoň nátepníky ještě letěly mezi lidi.

„Ale já bych neskončil. I úplný striptýz bych předvedl. Klidně bych jim hodil i trenýrky, boty a vůbec všechno, co jsem na sobě měl. Tedy, nebýt těch kamer,“ vyšiloval devatenáctiletý Djokovič po největším triumfu, který až dosud v kariéře zažil.

Vždyť turnaj v Miami patří po Grand Slamech k největším na světě. A v roce 2007 šlo o událost o to větší, že pořadatelé nalákali ke sponzorství firmu Sony, která se zavázala, že do turnaje série Masters vloží v průběhu čtyř let rovných dvacet milionů dolarů. Také proto se dostala do názvu a klání, na jehož konci bere vítěz 533 350 dolarů, se přejmenovalo na Sony Open Tenis.

Teď patří jemu. Vůbec nejmladšímu vítězi v celé turnajové historii. Andremu Agassimu primát sebral. Miami má nového krále. Novaka Djokoviče. Djokera.

„Teď už mohu tvrdit, že patřím ke třem nejlepším na světě,“ velebil sám sebe. „V Indian Wells jsem hrál finále, tady ho vyhrál a porazil přitom Nadala, Murraye i Caňase. A ten hrál přitom neuvěřitelně. Nepochopitelné, v jaké formě se dokázal po těžkém období a tak dlouhé pauze vrátit na kurty. Ale stejně neskutečné bylo i to, jak jsem zahrál proti Nadalovi já. Byl to nejlepší tenis, jaký jsem kdy předváděl,“ připomínal čtvrtfinále dvou bombarďáků, pro které měl tenisový svět jen samé superlativy.

Mladého Španěla sice brzdilo lehké zranění kotníku, ale i tak...

A po finále s argentinským maratoncem Caňasem dopadala na Djokoviče chvála zase. Nejen za servis, jímž soupeře ničil, ale i za variabilní hru, kterou předváděl. Obouručný bekhend a drtivý tlučený forhend. Razantní a přesné údery, jež Argentinec vytrvale vracel, vymazlené kraťasy, jimiž ho proháněl. A také za trpělivost, kterou s protivníkem měl. Vždyť třeba ve druhém setu se o jediný game přetahovali neskutečných 22 minut.

„Hrál jsem tady v Americe báječně, ale uvidíte, že šlo jen o začátek. Doufám a slibuji,“ nezapomněl Djoker připomenout, když ho během tenisové slávy, odbývající se při příležitosti turnaje v Miami, vyhlásila asociace ATP za hráče s největším výkonnostním růstem.

Švýcar Federer přebíral ten večer hned čtyři výroční ceny. Aby ne, když v předchozí sezoně vyhrál hned dvanáct turnajů, včetně tří Grand Slamů, a stal se nejdéle kralující světovou jedničkou v celé historii.

Tu hlavní dostal pětadvacetiletý Švýcar pochopitelně jako nejlepší hráč sezony, jímž se stal již potřetí v řadě, další si vysloužil od hráčů samotných, třetí jako jednička v hlasování fanoušků, čtvrtou obdržel za charitativní činnost, které se věnuje.

Pro Djokoviče měli jednu. A to přitom po skončení turnaje v Key Biscayne byli od sebe na žebříčku ATP vzdáleni pouhých šest příček. V žebříčku Champions Race, do něhož se započítávají pouze výsledky dosažené od začátku roku, je dělila dokonce jen jedna. Mezi Federerem a Djokovičem byl totiž rozdíl pouhých čtyř bodů.

Projeli s trenérem Vajdou kus Evropy, aby se připravili na antukovou část sezony vrcholící Grand Slamem v Paříži.

Monte Carlo, portugalský Estoril, ale také Řím a Hamburk se staly zastávkami na cestě k Roland Garros, kde chtěl a měl Djokovič dokázat, že jen u amerických příslibů nezůstane. Že je schopen útočit a vyhrávat dál. Že se zařadil natrvalo do první světové čtyřky. Že nastal už i čas, kdy začne porážet jak Federera, tak i antukového krále Nadala.

V portugalském Estorilu k tomu příležitost neměl. Turnaj sice vyhrál, jenže ve finále se mu postavil „jen“ jeho francouzský vrstevník Gasquet. Ani Federer, ani Nadal v Portugalsku nestartovali. Až v Římě je turnajový pavouk svedl s Nadalem ve čtvrtfinále dohromady, jenže ani sebevědomí získané před půldruhým měsícem čtvrtfinálovou výhrou na floridském betonu Djokerovi nepomohlo. Španěl mu na antuce vrátil prohru i s úroky.

A týden nato mu pro změnu další Španěl Moya v hamburském čtvrtfinále připomněl, jak obtížné bude adaptovat se na antuku a drtit na ní soupeře stejně jako na americkém betonu.

Přesto přijel Djoker do města nad Seinou naplněný odhodláním...

„Nemám z antuky žádné deprese, i když třeba v Římě jsem se chtěl alespoň do semifinále dostat. A v Hamburku také. Nevyšlo to, ale proč se stresovat?

Před začátkem sezony jsem toužil po průniku do první desítky, teď jsem v ní, a dokonce jako pátý, takže proč být nespokojený?!

Pro mě je důležité, že výhrou na turnaji v Miami jsem získal potřebné sebevědomí. Sám sobě jsem dokázal, že z absolutní světové špičky už mohu porazit každého. I ty dva, kteří jsou zatím nejlepší ze všech. A je přitom jedno, na jakém povrchu s nimi budu hrát. Beton nebo antuka. Antuka nebo tráva. Tráva nebo beton.

To hrozně pomůže. Proto není ani v Paříži dopředu dáno, že finále musí hrát zase oni dva. Vyhrávají sice devadesát procent turnajů, na nichž startují, všude, kde se objeví, jsou favority. I na Roland Garros jimi samozřejmě jsou.

Prostě realita, kterou je nutno respektovat. Ale také realita, která se může změnit. Kterou se i já pokusím změnit.

Po návratu z Ameriky jsem se cítil hodně unavený a vyčerpaný, chyběly mi síly i obvyklý náboj, takže jsem se rozjížděl vlastně znovu. Musel jsem zvládnout ještě daviscupové střetnutí s Gruzií, abychom se i s naší reprezentací dostali dál a lidem doma se v těžkých dobách postarali o trochu radosti a dopřáli jim pocit patřičné hrdosti.

Až dosud jsme se o něj přičiňovali jen jako jednotlivci. Já, Tipsarevič, Jankovičová, Ivanovičová. Najednou nás měli fanoušci doma a já na nich viděl, jak moc jim záleží, abychom vyhrávali i jako národní tým. Jako Srbsko.

Tenis teď u nás prožívá ohromný boom a dere se na výsluní, aby postupně vytlačil fotbal a basketbal.

Proto jsme museli nad Gruzií vyhrát. Proto budeme muset porazit i Austrálii, která v září do Bělehradu přijede. Proto se musím dostat i v Paříži co nejdál.

Po turnaji v Miami jsem toho sice na antuce moc nenatrénoval, ani nenahrál, ale s uplynulými týdny jsem přesto spokojen. Vždyť je mi teprve dvacet a všechno mám před sebou. Tím myslím Roland Garros, ale také samotnou kariéru.“

Zkusil zacloumat panující realitou. Poprvé v životě se dostal až do semifinále Grand Slamu, i když ve třetím kole ho sedmadvacetiletý domácí outsider Olivier Patience trápil až nechutně. Pět setů Djoker potřeboval, než ho vyřadil. Nikdo mu nevzdoroval víc. Ani Španěl Verdasco v osmifinále, ani Rus Andrejev ve čtvrtfinále.

Jenže antukový suverén Rafael Nadal se stal v semifinálové bitvě znovu jeho prokletím. A zase k tomu potřeboval jen tři sady.

„Sice jen tři sady, ale přesto myslím, že jestliže měl někdo šanci Nadala v Paříži porazit, pak to byl právě mladý Djokovič. Dokonce větší, než jakou bude mít ve finále Federer,“ prorocky prohlásil někdejší švédský tenisový šampion Mats Wilander v rozhovoru pro televizní stanici Eurosport, když bitva dvou mladých dravců skončila. A jak jinak než dvacátou výhrou španělského Ramba na pařížské antuce v řadě.

Vajdův svěřenec byl přitom na zápas skvěle připraven. Střídal servisy, měnil hru, uplatňoval šikovnou ruku, pokoušel se protivníka deptat nekonečným driblováním míčku před každým podáním. I třeba patnáctkrát po sobě jím poklepal o antuku, než napřáhl k servisu.

Brnkal prostě na Nadalovy nervy tím, čím s takovou oblibou deptá soupeře on sám. První dva sety se natáhly téměř na dvě hodiny, než nastal zlom.

„Povedlo se mi několik opravdu dobrých úderů,“ glosoval Nadal čtyři vyhrané gamy po sobě, které přivodily obrat. Pomohly mu k výhře a třetí účasti ve finále v řadě. A nakonec i k třetímu vítězství na French Open, neboť Wilanderova prognóza se naplnila a Nadal Federera porazil.

„Vypadl jsem s hráčem, který je na antuce opravdu nejlepší. Imponuje mi, jak obrovskou fyzickou sílu v sobě má, protože právě ta náš zápas rozhodla. Nejsem rozhodně zklamaný, protože v prvním grandslamovém semifinále v životě jsem skutečně nehrál špatně. Moje mise pokračuje, můj čas teprve přijde,“ loučil se dvacetiletý Djokovič s Paříží a myslel intenzivně na Wimbledon. A možná i na pomstu, kterou na trávě All England Clubu Španělovi přichystá.

Byl blízko, dokonce možná ještě blíž, než si Djoker a tým lidí kolem něho před začátkem turnaje vůbec připouštěli. Potkali se stejně jako v Paříži v semifinále, jenže na rozdíl od partie na dvorcích Roland Garros mladý Srb ve Wimbledonu první set vyhrál.

I s tělem zbitým předchozí čtvrtfinálovou bitvou s Kypřanem Marcosem Baghdatisem, jež se protáhla na pět setů a trvala pět hodin, s nohou rozbolavělou a sedřeným prstem zaníceným infekcí měl navrch. Jenže jen v první sadě. Zápas se totiž zlomil hned na začátku druhého setu.

„Podržel jsem si podání a hned nato získal brejk, což bylo nesmírně důležité, neboť jsem si začal konečně věřit. Na rozdíl od tréninku i prvního setu, kdy se mi vůbec nic nedařilo,“ líčil Nadal, jak k obratu došlo a proč sadu nakonec 6:1 vyhrál. Ve třetí už vedl 4:1, když Djoker bezmocně zvedl ruce a semifinálovou partii skrečoval, jako vůbec první semifinalista v celé dlouhé wimbledonské historii. Jenže on už dál nemohl. Po prohraném druhém setu se mu sice lékař snažil ošetřit zanícený malíček na levé noze, aby mohl pokračovat, jenže ani to nepomohlo.

„Celou noc jsem nespal, jak mě bolela záda. A noha ještě víc. Prst krvácel, dostala se do něj infekce, ráno jsem nemohl skoro vůbec chodit a myslel jsem, že k utkání vůbec nenastoupím. Touha hrát však byla silnější,“ omlouval se Djokovič hned u sítě Nadalovi a poté všem, kteří si ho přišli na tiskovou konferenci poslechnout.

„Na všem zlém ale hledám i to pozitivní. Druhým postupem do semifinále Grand Slamu jsem dokázal, že mezi nejlepší světovou čtyřku patřím. Že si mezi ní zasloužím figurovat. Tady ve Wimbledonu, stejně jako na všech turnajích, jež přijdou,“ loučil se Djokovič s All England Clubem ponořený do smutku.

Pořadatelé na rozdíl od něho ale jásali. Samozřejmě jen decentně a tiše, jak jim dobré mravy a konzervativní tradice velí. Ten mladý, nespoutaný, neukočírovatelný srbský šoumen totiž před zahájením turnaje tvrdil, že pokud Wimbledon vyhraje, vysvlékne se na kurtu klidně do naha. A kdoví, zda by svůj slib opravdu nesplnil, kdyby se mu to povedlo. Vždyť pár týdnů předtím neměl v Americe ke striptýzu daleko.

Zařval tak, že divákům ztuhla krev v žilách. Někteří se lekli, jiní se roztřásli.

Sedět v ochozech Stade Uniprix v Montrealu při finále turnaje prestižní série Masters nějaký režisér z Hollywoodu, určitě by v tu ránu Djokoviče angažoval. Do nervy drásajícího krváku či třeba psychologického dramatu by ho klidně mohl obsadit, protože s podobným vřískotem by se v něm uplatnil. Kdyby ale třeba zašel na módní přehlídku, konající se před zahájením turnaje, mohl by přemýšlet, že pro srbského mladíka vybere roli prvního milovníka. Anebo také klauna, protože s Djokerem v hlavní roli by byl úspěch komedie zaručen.

Když totiž montrealská módní přehlídka, během níž se urostlý, opálený, černovlasý Novak producíroval po přehlídkovém molu s tak uhrančivým pohledem, že by žádná z přítomných slečen či dam neodolala, skončila, zjevil se na scéně znovu – jen ve spodkách vytažených až někam k prsním bradavkám.

Návštěvníci se mohli smíchem potrhat. Jeho tenisoví partneři a partnerky zrovna tak. Prostě šoumen. Klaun. Šprýmař. Djoker.

A teď na kurtu pro změnu zařval jako krvelačný bojovník, ale i k řevu měl Djokovič náramný důvod. Nejenže vyhrál třetí nejstarší turnaj světa, ale ve finále porazil světovou jedničku Rogera Federera, který kanadský titul obhajoval.

Na pátý pokus se mu to konečně povedlo. A kdyby jen to. Na cestě za triumfem porazil všechny tři nejlepší hráče figurující v žebříčku před ním. Ve čtvrtfinále světovou trojku Roddicka, v semifinále dvojku Nadala, ve finále samotného Federera.

Však také noviny byly plné toho, že něco podobného se už třináct let žádnému tenistovi nepovedlo.

Naposledy Beckerovi ve Stockholmu 1994, kdy ryšavý Němec postupně rovněž vyřadil tři nejlepší hráče. Trenér měl pravdu, opravdu se museli vrátit za oceán, aby tam zažívali znovu to, co v březnu v Indian Wells a v Miami, tedy báječnou pohodu, vítězství a postupy. Triumfy, o jakých se mu zatím nesnilo.

„Zasloužil si finále vyhrát, protože v něm byl lepší než já. Neustále je na vzestupu a montrealským titulem se definitivně zařadil mezi nejlepší na světě. Jsem jeho výkony uchvácen, protože já v jeho věku podobné výsledky neměl. Ani náhodou. A on půjde dál, hned na US Open to dokáže. Čtvrtý Grand Slam sezony bude zlomem v jeho kariéře,“ citovaly všechny světové agentury uznalé výroky Rogera Federera, které se měly za necelý měsíc na dvorcích Flushing Meadows skutečně naplnit.

„Teď už mohu říct, že se sen stává skutečností. Překonal jsem triumf v březnovém Miami, porazil všechny tři nejlepší hráče světa, deru se pořád vzhůru. Netvrdím, že se stanu světovou jedničkou za rok či za dva, ale jednou se tak stane. Času mám dost a dost,“ vykládal Djoker, když se na kurtu konečně trochu zklidnil.

„Teď má Novak umetenou cestu až do finále,“ pravil Štěpánkův kouč Petr Korda, když vešel u desetitisícového kurtu nesoucího jméno Louise Armstronga do šatny poté, co se nekonečná bitva jeho svěřence s občasným srbským parťákem ve čtyřhře Djokovičem završila.

Čtyři hodiny a čtyřiačtyřicet minut se spolu na kurtu rvali. Třiašedesát her z pětašedesáti možných ve druhém kole US Open potřebovali, než Djoker vyhrál 6:7, 7:6, 5:7, 7:5, 7:6 a mohl pobavit diváky dalším nášupem svých nesmrtelných hlášek.

„Necítím vůbec nic, jak jsem vyčerpaný. Jen své boty, které hrozně smrdí. Přímo strašlivě,“ rozesmál publikum po utkání, jež vešlo do turnajové historie.

Od zavedení tiebreaku potřebovali jen John Lloyd a Paul McName v devětasedmdesátém roce stejný počet gamů. Třiašedesát z pětašedesáti možných. Pouze Stefan Edberg a Michael Chang sehráli patnáct let před nimi delší maraton, neboť v jejich duelu ukrojily hodiny o dvaačtyřicet minut víc, než měl zápas vítěze.

„Delší utkání jsem v životě nehrál. Dal jsem do něho úplně vše, jenže bohužel... Takový je ale prostě život,“ povzdechl si Radek Štěpánek, figurující v té době na světovém žebříčku na 35. příčce, po úchvatné podívané, kterou jeho partie s Djokovičem nabídla. „Přípomínalo to chvílemi až šachovou partii. Hodně vyrovnanou.“

„A také velice zábavnou. Běhali jsme, klouzali, vraceli si neuvěřitelné míčky, bavili se, ale také se svíjeli v křečích. Bylo se skutečně nač dívat,“ bral si hned slovo mladý Srb.

„To on se v nich svíjel, povolával doktora a nechal se ošetřovat. Mě křeče nebraly, já jen po jednom z doskoků cítil svalový úpon,“ kontroval český hráč, který si bavičskými sklony a imitátorskými kousky s mladým Srbem nezadal, a jako starší musel mít samo sebou poslední slovo. Tedy pouze do mikrofonu, protože turnajem dál kráčel Djoker.

Přes Argentince del Potra, jeho krajana Monaca, Španěla Moyu do semifinále, kde vyřadil ve třech setech dalšího tenistu z Pyrenejsého poloostrova Davida Ferrera a poprvé v životě se před ním otevřely brány grandslamového finále.

I proto ta show na kurtu, o níž už padla zmínka. Novakovo tričko putující mezi fanoušky. Košile stejně impulzivně stržená jeho otcem Srdjanem přímo v lóži a hozená rovněž mezi diváky. A bylo mu jedno, že v ní sedí manželka oblečená jako tradičně do synových barev, že má vedle sebe Rusku Marii Šarapovovou či hereckou legendu Roberta De Nira.

Nastává čas, kdy jeho nezlomná víra v synův talent dojde naplnění.

V New Yorku ten čas ještě nenastal. Djokovič se sice do finále dostal, ale montrealskou výhru nad Rogerem Federerem se mu v něm zopakovat nepodařilo. Světovou jedničku sice trápil, ale o dvanáctý grandslamový titul v kariéře Pana Dokonalého, jak se začalo Švýcarovi přezdívat, nepřipravil.

„Svou příští knihu nazvu Sedm mečbolů,“ neztratil Djoker ani po porážce svůj obvyklý humor a nadhled.

V prvním i druhém setu měl totiž příležitost strhnout vítězství v sadě na svou stranu. Napoprvé mu k tomu nestačilo ani pět setbolů. Napodruhé promarnil dva. I ve třetím setu mladý Srb vzdoroval, jenže bekhend mu nešel jako obvykle, dopustil se i dvojchyb, několik balonků poslal o milimetry za čáru.

Podepsaly se na něm zkrátka ryze nováčkovské chyby, stejně jako nervozita a tréma. A samozřejmě velké očekávání.

„Vím, ale i tak jsem navýsost spokojený. Roger prostě dokázal, že je pořád nejlepší na světě, a já to přijímám. Tedy, zatím.“

Přijal to ostatně i na Turnaji mistrů v čínské Šanghaji, kam se probojoval vůbec poprvé v kariéře a kde Federer zase triumfoval. Přitom Djokera tam pasovali do role černého koně. Do role srbského zázraku, který je schopen klání osmi nejlepších tenistů sezony dotované částkou 4,45 milionu dolarů vyhrát.

Však také z něho nespustili oči. Diváci, ale také objektivy televizních kamer a aparáty všudypřítomných novinářů. Hlavně čínské dívky doslova šílely, ať se objevil kdekoli. A když vyšel na kurt, měl na své straně snad všechny diváky v hale.

Jenže Djokovič ve své Zlaté skupině vyhořel. Roli favorita nezvládl, nejprve prohrál se Španělem Ferrerem, poté i s Francouzem Gasquetem, takže už po dvou zápasech byl bez šance na postup.

„Nevím, co se se mnou dělo. Jsem na tom fyzicky špatně, vůbec si nevěřím, nemám nejmenší šanci využít potenciál, který v sobě mám. Nemám se na co vymlouvat, nejsem to prostě já. I proto, že nemám tušení, jak se z momentální krize dostat. Ale nic se neděje, příští rok je tady brzy a zase to budu já.

Djoker, který bude mít stejný servis a podobnou koncentraci jako jeho životní vzor Pete Sampras, voleje jako Stefan Edberg a returny jako Andre Agassi. Bude prostě ideální kombinací toho nejlepšího a stane se z něho světová jednička. Neříkám, kdy, ale jednou se to stane,“ sliboval, když se uprostřed listopadu s Turnajem mistrů a Čínou s optimismem v srdci i duši loučil.

Aby také truchlil! Vždyť rok velkých příslibů zakončil jako třetí hráč světa. A navíc bohatší o 3 927 700 dolarů, které v průběhu roku jen na turnajových odměnách vydělal.

Celý on. Prostě klaun

„Hlas tedy máte přímo příšerný, ale tenista jste jedním slovem skvělý,“ rozesmála se slavná sopránová pěvkyně Natalia Dessaye, když za ní Djokovič přišel do zákulisí newyorské Metropolitní opery, kde se ihned pustil do árie z Dona Giovanniho.

Jeho první trenérka Jelena Genčičová v něm pěstovala lásku k poezii, literatuře a vážné hudbě, chtěl tedy předvést všechno, co v něm zůstalo.

Samo sebou že jako šprýmař a správný klaun, protože komediální vlohy má vryté hluboko v sobě.

Své komediantství předvádí na kurtech i přehlídkových molech. Ve slavné Metropolitní opeře, kam se v předvečer semifinále US Open vypravil s celou rodinou na představení opery Lucia di Lammermoor od Gaetana Donizettiho, zrovna tak.

Za osm vstupenek do lóže neváhal zaplatit 100 tisíc dolarů a pak jen čekal, zda se s francouzskou pěvkyní potká. Dočkal se. I pár zmiňovaných Mozartových tónů stačil zapět, byť je Natalia Dessaye neocenila tak, jako jeho tenisový kumšt.

Srbský zázrak zpíval odmalička rád. Klidně i několik minut předtím, než jde na kurt, vystřihne v šatně nějaký hit či kus z operní árie. Příšerně, to se ví, ale Djokerovi to vůbec nevadí. Je přece šoumen. Klaun, který chce bavit lidi nejen tenisem. Jako to kdysi před ním dokázali Nastase, McEnroe, Leconte nebo Connors v dobách, kdy tenis nebyl ještě tak vážným sportem jako dnes. Kdy se lidé v hledišti ještě smáli a hráči na kurtu bavili. Dnes už moc takových není. Snad Čech Radek Štěpánek, jenž je rovněž skvělým bavičem a přímo skvostným imitátorem svých spoluhráčů.

„Jednou jsem jich na večírku v Monte Carlu napodoboval hned devět. Když přišla řada na Davida Rikla, Rus Kafelnikov se málem skácel ze židle, jak se hurónsky smál. Od té doby chtějí, abych přijel znovu a zase je bavil. Jenže já jsem jako David Copperfield. Ten také ukazuje svá čísla jen jednou,“ chlubí se svými bavičskými úspěchy Radek Štěpánek. Mladý Srb Novak Djokovič ho ovšem trumfuje. Repertoárem i tím, že se nenechává nikde a nikým ke komediálnímu vystoupení dlouho pobízet.

„On je v tomto směru jedním slovem skvělý. Vtipkuje, je s ním ohromná legrace, baví všechny kolem sebe. I tím, jak dokáže spoluhráče báječně napodobit,“ velebil ho Radek Štěpánek, mezi tenisty svým parodováním přímo proslavený.

Djoker však toho svede mnohem víc. Šarapovovou i Nadala. Roddicka podobně jako Williamsovou.

Štěpánka i třeba Samprase nebo Moyu.

„Kdyby nebyl tak skvělým tenistou, mohl by se herectvím živit. Má talent od boha,“ skládá mu poklonu Španěl Carlos Moya, kterého také Djoker věrně napodobuje. Rád a často. A pochopitelně přímo na kurtu, aby si lidé jeho show náležitě užili.

„Nikoho nechci zesměšňovat, natož si pak z někoho utahovat či dělat legraci. Chci jen, aby se lidé bavili a dívali se na svět pozitivně. V dnešní době je to obzvlášť zapotřebí. A netajím se tím, že i mě povzbuzuje, když mě vnímají pozitivně. Jako hráče s emocemi a temperamentem, který navíc dovede i hrát tenis,“ vysvětloval Djokovič na kurtech Flushing Meadows, když skončil vystoupení, k němuž ho televizní reportér Michael Barkan vyzval.

Začal tím, že naznačoval, jak pečlivě si upravuje účes, odhazuje vlasy z čela, rovná záda, vypíná hruď, aby pak dlouze dribloval s míčkem, který s hlasitým hekáním poslal na druhou stranu sítě.

„Jasně, Maria Šarapovová,“ řičel reportér a publikum ještě víc.

„Teď Rafa,“ rozjel se Djoker a jal se parodovat Nadala. Pochopitelně pěkně popořádku.

Začal náležitou úpravou příliš těsného spodního prádla, které se španělskému tenistovi tak často zarývá do zadku, pokračoval popotahováním kraťasů a vyhrnováním rukávů, nezbytné ulíznutí vlasů také přidal. I antuku na čáře rukou jako by zametl, protože i to má Nadal ve zvyku. Prostě, všechno přesně, jak má být. Ani Nadal by sám sebe nepředvedl lépe.

„On to má prostě v sobě, je pořád klukem, který chce bavit sebe i všechny kolem. Před zápasem si s ním musím často zahrát stolní fotbálek, protože to ho uklidní a rozparádí. Zvláště když vstřelí gól... To běhá po šatně s rukama nad hlavou, jako kdyby právě skóroval v dresu své oblíbené CZ Bělehrad, lisabonské Benfiky nebo milánského AC,“ popisuje slovenský trenér Marián Vajda Djokerovy předzápasové rituály a zvyklosti. Nedělá ale žádnou vědu z toho, když mu je někdo nabourá.

„Ve Francii přišel do šaten španělský herec, režisér a zpěvák Antonio Banderas, který je ohromným milovníkem sportu. Všichni se s ním pozdravili, prohodili pár zdvořilostních frází, pronesli několik vět.

Jakmile ho ale zmerčil Novak, hned na něj: ‚Hej, Desperado, měj se na pozoru!‘

Všichni jsme se smáli, jak Djoker, třesouce zápěstími, mistrně napodobuje střelbu z pistole. Pár minut po tomto setkání mu ale stačilo, aby se už zase plně koncentroval na utkání, jež ho čekalo.

Prostě ho to uklidňuje. Pomáhá mu zklidnit sebe prostřednictvím nápodoby druhých, pomáhá mu zpěv a předvádění se. Potřebuje to.

Až jednou s tenisem skončí, může se z něho stát výborný herec, protože talentu má i v tomto směru na rozdávání. Anebo se může živit jako politik, protože v Srbsku není nikdo tak populární jako on.“

Tak už na tom Grand Slamu také budeš

Jen zírali, když se v Melbourne objevili. Vždyť k Austrálii přece vždycky patřila zelená. Zelený kontinent. Zelený kruh mezi těmi pěti propletenými, vyjadřujícími olympijskou symboliku. Zelený povrch kurtů v celém tenisovém areálu, od hlavní arény Roda Lavera se zatahovací střechou, až po úplně poslední dvorec.

Ten rok bylo ale všechno jinak. Místo zelené modrá. Namísto hladkého, obroušeného povrchu kurtů drsnější a také rychlejší modrý akrylátový Plexicushion Prestige, který nechali na dvorce pořadatelé položit.

„Spalující žár ho méně rozžhaví, neboť má lepší konzistenci a méně zadržuje teplo,“ argumentovali organizátoři prvního Grand Slamu sezony 2008, proč opustili tradice a zelené se vzdali. Přitom k Austrálii patřila stejně jako oranžová barva antuky k Paříži, zelená tráva k Wimbledonu a modrý beton k New Yorku.

„Však si tady připadám úplně stejně jako na US Open,“ remcal Rafael Nadal, když do Melbourne dorazil. A ostatní hvězdy se přidávaly, protože ani jim nebyla proměna australské tenisové mekky dvakrát po chuti.

Tenis si prostě na tradice potrpí. A je jedno, zda ho pinkají někde v parku sedmdesátníci, nebo v Melbourne Parku dvacetiletí borci, jimž přitom jde o miliony dolarů.

A v Melbourne ten rok o pořádný balík šlo, neboť v roztočené finanční spirále vyšplhaly prize money na 4 740 000 dolarů. Slušný balík…

Djokovič ovšem nemyslel na to, kolik si z Austrálie odveze, když s celým početným rodinným klanem a trenérem Vajdou po boku do Melbourne dorazil. Po příslibech a náznacích provázejících uplynulý rok chtěl dokázat, že jeho čas přichází. Třeba už právě tady v Austrálii, kde se mu dařilo a daří.

Na tradičním Hopmanově poháru v Perthu si to přece dokázal. Třemi výhrami dovedl Srbsko až do finále a i tam ve své dvouhře Američana Mardyho Fishe porazil. I putovní stříbrnou trofej nazvanou po Harrym Hopmanovi, jenž jako kapitán slavil s Austrálií patnáct triumfů v Davis Cupu, by si určitě z tohoto mistrovství světa smíšených družstev odvezli, kdyby jeho partnerku Jelenu Jankovičovou nezbrzdilo a tolik nelimitovalo zranění. Hlavně ve finálové partii už nemohla dál. Duel se Serenou Williamsovou vzdala, jen aby mohla nastoupit s Novakem alespoň ke čtyřhře proti americkému páru, jenže jedna velká marnost. Nešlo to. A Djoker na všechno sám nestačil.

Ale zastávka v Perthu příslib představovala. Utvrdila ho ve víře, že si do Melbourne přivezl dobrou formu.

„Není ještě stoprocentní. Po turnaji Masters v Číně jsem si dovolil ten luxus, že jsem krátkou dobu jen odpočíval. Musel jsem, protože po náročné sezoně jsem se cítil znavený a vyčerpaný.

Pak jsme se ale pustili s trenérem do nové přípravy. A v posledních třech čtyřech týdnech jsem makal opravdu tvrdě. Mám pořád co zlepšovat, chybí mi toho stále spoustu, abych šel dál a dokázal toho mnohem víc.

Letos to ještě nebude, ale nespěchám, natož abych se nějak stresoval. Ani k tomu nemám důvod, protože mně je teprve dvacet a času mám habaděj. Ale jednou ten čas přijde, to mi věřte. Vyhraju Grand Slam, stanu se světovou jedničkou,“ vykládal Novak Djokovič na oficiální tiskové konferenci před začátkem turnaje, že jeho filozofie se nijak nemění a že role světové trojky, k níž se prodral, ho uspokojuje pouze dočasně. Na úvod roku. Na dny, než Australian Open začne.

„Před rokem dvěma jsem jezdil sem do Melbourne s tím, že chci zahrát v každém zápase co nejlépe. A bylo jedno, kdo proti mně stál na druhé straně kurtu. Teď tady chci ovšem nejen co nejlépe zahrát, ale i vyhrávat. A to, i když budu mít proti sobě Federera, Safina či jiného ze šampionů. Oni jimi již byli, já se jím stanu,“ citovaly všechny světové agentury výroky odvážného srbského mladíka, který přijel do Melbourne bořit trůny.

A skutečně je bořil. Dostal se až do semifinále, aniž by ztratil jediný set.

Vyřadil Němce Benjamina Beckera, Itala Simona Bolelliho, Američana Sama Querreye. V osmifinále vyběhl s Australanem Lleytonem Hewittem, do něhož po maratonské partii s Kypřanem Marcosem Baghdatisem, jež se protáhla do půl páté do rána, vkládalo domácí publikum obrovské naděje.

Ve čtvrtfinále provedl totéž s turnajovou pětkou, Španělem Davidem Ferrerem. A to všechno, aniž by se zadýchal. Při triumfálním pochodu do semifinále neztratil ani set. Jenže tam už na něj čekal Federer, světová jednička, která v Melbourne neprohrála devatenáct zápasů v řadě. Pan Dokonalý, kterého sice ve třetím kole Djokerův o tři roky starší srbský krajan Janko Tipsarevič pět setů trápil, ale nakonec mu podlehl. Inspiraci, že i švýcarský tenisový bůh je k poražení, však Novakovi dal. Recept, jak s neporazitelným Rogerem hrát, samo sebou také.

Ostatně, sám už ho našel, když ho na turnaji v Montrealu porazil. A ve finále US Open byl také blízko, jenže sedm setbolů ho zradilo.

„Teď jsem ale zkušenější. A také mnohem trpělivější, protože i na tom jsme hodně pracovali. A navíc tady hraju úžasný tenis, neboť řadu věcí ze svého repertoáru jsem změnil, z čehož jsou soupeři překvapeni,“ netajil mladý srbský zázrak, že si na Federera troufá.

„Do gatí si nenadělá,“ citovaly slovenské deníky a internetové portály Djokovičova trenéra Mariána Vajdu, jenž rovněž neskrýval, že jeho svěřenec je schopen kráčet ještě dál. Přes Federera do finále.

Co do finále, až na vrchol. K prvnímu Grand Slamu v kariéře. Zvláště když na něj čekal Francouz JoWilfried Tsonga.

Ten začínal v kvalifikaci, jenže z ní se francouzský atlet dostal až do semifinále, v němž senzačně vyřadil Španěla Nadala, čímž vlastně i Djokovičovi umetl cestu.

„Novak už teď sám nejlépe ví, že všechno umí dobře. Nemá sice ještě nějaký výrazný úder, jímž by ostatní ničil, ale on hraje po celém kurtu, což je obrovská přednost a síla, neboť se proti němu jen těžko něco vymýšlí.

A také už dokáže hru měnit, na čemž jsme rovněž tvrdě pracovali. Hlavně v Monte Carlu, kde má teď rezidenci a kde převážně trénujeme, protože tam máme optimální podmínky a hlavně klid, jenž mu při návštěvách doma v Bělehradu chybí, neboť tam je středem pozornosti všude, kde se jen objeví.

Ale my pracovali na více věcech. I na jeho myšlení. On byl sebevědomý vždycky, jenže teď jsme se dostali ještě dál. I o trpělivosti už ví své, takže třeba na rozdíl od New Yorku v předešlém roce tolik nespěchá a nesnaží se rozhodnout teď a honem,“ vykládal Vajda o svém svěřenci, kterého ze třiašedesátého místa na žebříčku dovedl během půldruhého roku do role světové trojky a semifinalisty čtyř Grand Slamů v řadě.

Stalo se tak díky tomu, že ho učil znát a číst hru protivníků. Vymýšlet, co na ně platí.

„Někdy mi připadá, jako by s největšími esy nehrál dva tři roky, ale minimálně deset. Tolik totiž o jejich tenisu ví,“ mluvil Vajda o analytických schopnostech svého svěřence podobně jako Nikola Pilič, když se mladý Nole v jeho mnichovské akademii tenisu teprve učil.

V semifinálové partii s Federerem, označované tenisovými experty za předčasné melbournské finále, se ostatně Vajdova slova naplnila. Stejně jako při předchozí pouti australským pavoukem potřeboval Djoker jen tři sety, aby Švýcarovou suverenitou otřásl a za dvě a půl hodiny porazil i Pana Dokonalého. Nebo také Božského, což byly přezdívky, jež se na Federera v posledních letech valily ze všech stran.

„Vytvořil jsem ze sebe hotové tenisové monstrum, které musí pořád jen a jen vítězit. Nedej bůh, abych snad ztratil někde set, nebo dokonce nějaký turnaj nevyhrál, protože celý svět hned spekuluje, co se se mnou děje a proč hraju tak špatně,“ přiznal Federer, že mu podobné velebení a vynášení do nebe není ani trochu po chuti.

I v Melbourne ta slova opakoval, když ho Djoker porazil hned prvním mečbolem, který se mu nabídl.

„Rozdíl byl v tom, že na US Open jsem se strachoval z výhry. V setu, v zápase, z toho, že bych mohl Federera porazit. Proto jsem s ním v New Yorku prohrál. Jenže z porážky jsem se poučil, jako se poučím z každého střetnutí, když hraju s těmi nejlepšími. Tady jsem věděl, že musím hrát naplno o každý míček. Věřit si od prvního balonku. Koncentrovat se, ať vedu, nebo prohrávám. Nepřemýšlet a nespekulovat, co bude a jakou případně volit taktiku, když v setu 3:5 prohrávám. Zda bude lepší sadu pustit a zaměřit se na další, nebo hrát dál. Jsem už prostě jiný a i má hra je jiná. Tak koncentrovaná, že se Roger prostě ke svému obvyklému agresivnímu stylu nedostal, což bylo nesmírně důležité. Trpělivá při každé výměně, neboť s ním prostě musí hrát člověk o každý míček, protože jinak ho nelze porazit. Svedl jsem to a jsem nesmírně šťastný,“ rozpovídal se na oficiální tiskové konferenci po vítězném semifinále Djokovič, a aby nezůstal novinářům nic dlužen ze svého pověstného šoumenství, hned je začal lakovat a házet mezi ně své průpovídky.

„Původně jsem se těšil, že už se budu u nás doma v Kopaoniku prohánět na lyžích a snowboardu, podobně jako Janko Tipsarevič, ale teď půjdu na máminy palačinky a karetní partičku. Nezapomínejte, že ty máminy palačinky jsou vyhlášené a v celém světě nejdobřejší,“ nezapomněl připomenout, že právě maminčina sladká laskomina vydělávala peníze, které na cestě k tenisové slávě a milionům potřeboval.

Teď jich už měl tolik, že rodina mohla přiletět do Austrálie za ním. Pronajal dům na předměstí Melbourne a tam se po večerech olizovali i s mladšími bratry Markem a Djordjem nad palačinkami a mastili karty.

Jeho mladší bratr vyskočil a přiložil si hrdě ruku na srdce.

Celá rodina oblečená do bílých triček, na nichž měl táta Srdjan, maminka Dijana a oba bratři Marko a Djordje každý jeho písmeno z jeho přezdívky Nole, v lóži Rod Laver Areny freneticky křičela, jásala a objímala se.

On stále zůstával na kurtu, jako by prvnímu grandslamovému triumfu v kariéře pořád nemohl uvěřit.

Přece jen to svedl, i když mu francouzský bijec Tsonga sebral první set. Vztekal se, to se ví, protože tolik chyb snad neudělal za celý turnaj. Zvláště na setbol nalil soupeři míček, že nic jiného než neskutečný lob nemohl přijít. Výborně rozehranou výměnu měl přece zakončit smečí.

Proto se tolik zlobil. Na rozhodčího, ale nejvíc sám na sebe. Věděl, že to nepomůže, že se musí zklidnit a vrátit se k tenisu, který tady dosud předváděl. Publikum sice fandí Tsongovi, ale na něm je, aby ukázal, kdo je lepší. Vždyť přece nastupoval jako favorit a sám si nepřipouštěl, že by na druhý pokus Grand Slam nevyhrál.

Zvládl to. Přestal chybovat. Dostal se z krize a bezradnosti, zatímco Francouz Tsonga začal chybovat.

A nic mu nepomáhalo, že jeho otec Didier z lavičky vyskakoval jako čertík z krabičky, a ve vzduchu předváděl boxerské údery hodné Muhammada Aliho, kterému se jeho dvaadvacetiletý potomek moc a moc podobá.

Tsonga ho sice vystrašil, jako první mu na turnaji sebral set, ale Djoker se zapřísahal, že o tuhle šanci se už připravit nenechá. Zpřesnil údery. Začal posílat returny pod Tsongovy nohy a cítil, jak soupeřův odpor ochabuje a slábne.

Šest setbolů ve třetí sadě sice stačil Francouz vrátit, sedmý už byl i na něj příliš. Symbolické, že sedmý. Vždyť i v New Yorku na US Open jich měl proti Federerovi sedm, ale přesto nestačily, aby alespoň jednu sadu vyhrál. Teď sedmý proměnil a finále nasměroval k výhře. Ani zhmožděný sval v levém stehně, který si nechal ošetřit, ho na cestě nezbrzdil.

Ve dvaceti Australian Open vyhrál. Po Švédovi Stefanu Edbergovi, jemuž bylo teprve devatenáct, když tady v Austrálii triumfoval, jako druhý nejmladší v historii.

Jako padesátý muž, jenž některý z Grand Slamů vyhrál.

Ta neuvěřitelně těžká trofej byla jeho. Suma 1 370 000 australských dolarů, kterou za turnajový primát zinkasoval, rovněž.

Rod Laver Arena také.

„Chápu, že jste fandili mému soupeři, protože je mladý jako já a navíc se jako nenasazený outsider dostal až do finále, a měl vás proto na své straně. I s tím jsem musel bojovat, ale i tak vás mám všechny rád,“ usmířil si s mikrofonem v ruce všechny tenisové fanoušky, kteří mu měli za zlé, že se zpočátku tolik vztekal a stěžoval si u rozhodčího.

„Ale pochopte, cítil jsem tlak. Největší v životě. Nikdy jsem nic podobného nepoznal. Zvláště když máte proti sobě tenistu, kterého označují za outsidera a jenž přitom hraje výborně. A ty si, Jo, sehrál výborný turnaj,“ obrátil se na poraženého Francouze, čímž si vysloužil ještě větší sympatie. A když pak děkoval rodině za to, jak ho vedla, co pro něho udělala a obětovala, bouřlivý aplaus zazníval nejen z lóže Djokovičových.

„Vždyť táta ve mě věřil ještě víc než já sám. A to jsem si věřil odmalička,“ neopomněl Djoker zažertovat.

„Můj úspěch přišel proto, že jsem celý život myslel pozitivně. Tím se řiďte,“ radil pak i novinářům a jejich prostřednictvím lidem po celém světě na tiskové konferenci, na kterou dorazil zlitý lepkavým šampaňským a s tisíci gratulacemi v mobilu.

„Přicházejí odevšad. Ze všech koutů Srbska. Mně i celé rodině, protože naše malá země je pyšná na to, co jsem dokázal. A já jsem pyšný, že jsem učinil mnoho lidí doma šťastných,“ nezapomněl zdůraznit své nijak nehrané vlastenectví a sounáležitost se srbskou vlastí.

I o cestě vedoucí k prvnímu Grand Slamu vykládal, to se ví. Stejně jako o důvodech, proč porazil Tsongu.

„Prostě jsem jen využil zkušeností z loňského finále US Open proti Federerovi. A to i v momentech, kdy Jo hrál skutečně výborně, míčky trefoval s úžasnou přesností a jeho agresivní tenis mně dělal problémy.

Pořád jsem si ale opakoval, že musím zachovat trpělivost. Soustředit se a čekat na své chvíle, které přijdou. A skutečně přišly.

Ani si nepamatuji na závěrečný mečbol. Jen vím, že jsem padl k zemi a cítil neskutečné štěstí. Stejné, jako když jsem držel v rukou trofej a na jejím podstavci četl, kolik slavných tenistů ji přede mnou vyhrálo.

Vždy jsem věřil, že jednou budu mezi nimi. Teď mi jen blesklo hlavou: ‚Ty tam teď opravdu budeš.‘

A na to jsem byl pyšný nejvíc. Zvlášťě když i já jsem mladý a pořád se učím.“

Protlačil se na pozici světové trojky, vyhrál první Grand Slam a tenisový svět teď už věděl a uznával, že nejde o namyšlenost, aroganci či velikášství mladého Srba a jeho ambiciózního otce tvrdícího, že ze syna Novaka bude jednou jednička.

Sportovní svět to respektoval, stejně jako oni museli respektovat, že po triumfu v Melbourne budou muset výsadní postavení na žebříčku a zamýšlenou cestu vzhůru znovu a znovu potvrzovat. Dařilo se jim to.

V Dubaji se Djokovič dostal do semifinále. Březnový turnaj v Indian Wells vyhrál, když v semifinále porazil Nadala a v boji o primát ve třech setech domácího Mardyho Fishe.

„Dva roky jsem pracoval na tom, abych si věřil. A já si teď věřím daleko víc než v předchozí sezoně. Byla to otázka mentálních schopností a síly a já svou práci zvládl, protože jsem věděl, že jakmile člověk začne vyhrávat velké turnaje, bude muset sobě i ostatním neustále dokazovat, že na to má,“ vykládal Djoker poté, co v průběhu dvou měsíců ovládl druhý prestižní turnaj sezony.

„Zažívám prostě start snů. Začátkem roku jsme si říkali, že bude důležité dosahovat stabilních výsledků, abych se znovu probojoval na závěrečný Turnaj mistrů, a přitom se pokusit získat alespoň jeden grandslamový titul.

Sezona se ještě pořádně nerozběhla, a já mám mnoho z plánů na tento rok splněných.“

Vzápětí ale v Miami s Vajdou procitli, neboť rok starý triumf se Djokerovi v Key Biscayne obhájit nepodařilo. Vypadl s Jihoafričanem Kevinem Andersonem, jenž si účast v hlavním turnaji musel vybojovat v kvalifikaci.

Jenomže návrat na antukové turnaje v Evropě znovu věštil, že na druhý vrchol sezony v Paříži by měl být mladý Srb připravený, a to přesto, že semifinále v Monte Carlu s Federerem vzdal. Navíc mu ještě přišili přezdívku simulanta skrečujícího zápasy, v nichž se mu nedaří.

Pravda, nebylo to poprvé, co opouštěl kurt předčasně. Ve Wimbledonu roku 2007 přece skrečoval semifinále s Nadalem. V Paříži rok před tím mu po dvou setech vzdal čtvrtfinále. A ani moskevský zápas v Davis Cupu s domácím Davyděnkem nedohrál. Teď v Monte Carlu zase skreč, a to se ještě večer předtím na večírku v Les Casinos v Monte Carlu společně s Nadalem náramně bavili, oblečeni do smokingu si hráli na proslulého agenta Jamese Bonda, i black jack u stolu zkoušeli. A najednou že nemůže dýchat!

„Mám srdce srbského bojovníka, který nikdy bez vážného důvodu nic nevzdává. Naopak – o mně se ví, že vždy a všude hraju na sto procent. Ale tady přece všichni museli vidět, jak po předchozím nachlazení těžce dýchám,“ zlobilo Djokera ještě dlouho nařčení, jež se na něho sneslo a které mu nebylo ani trochu po chuti.

Pověst bojovníka potvrdil hned vzápětí na turnaji série Masters v Římě, který po finálové výhře nad Švýcarem Wawrinkou vyhrál. A nikomu, na rozdíl od Monte Carla, jaksi nevadilo, že semifinále s ním skrečoval Štěpánek a čtvrtfinále Španěl Almagro.

A když se pak v Hamburku dostal Djoker do semifinále, kde skončil po tříhodinové bitvě pro změnu na Nadalovi, měl pocit, že na French Open nemůže být nachystán lépe.

Na computeru sice dál figuroval jako světová trojka, ale podle výsledků dosažených v předchozích měsících roku přijel na Roland Garros jako jednička. Sice nekorunovaná, ale i tak. Vždyť vyhrál v Melbourne, Indian Wells i v Římě.

„A chtěl bych vyhrát i tady, na antuce. Vždyť na ní jsem vyrostl, neboť u nás v Srbsku je devadesát procent kurtů antukových, takže jsem na tomto povrchu hrával v jednom kuse.

A teď pracuji na tom, abych se na něm dál zlepšoval. S dosaženým pokrokem jsem spokojen, protože jsem hodně vylepšil voleje, stejně jako už jsem schopný měnit rytmus hry, což je pro úspěch na Roland Garros důležité.

Svou roli sehrává i vědomí, že už dokážu porážet každého a že se s novou rolí vyrovnávám docela dobře. Nadal je sice zase favoritem, ale karty nejsou rozdané tak jasně, jako tomu bývalo dřív. Už v semifinále na antuce v Hamburku jsem proti němu měl šanci.

Hraju letos skvělý tenis a s trenérem pracujeme na tom, abych se stal všestranným hráčem,“ svěřoval se Djoker v rozhovoru pro agenturu Reuters se svými plány, když v předvečer jednadvacátých narozenin dorazil do Paříže na druhý Grand Slam roku.

Stihl toho před French Open skutečně hodně. Objíždět turnaje, vyhrávat i honit kondici, o níž věděl, že ji bude na pařížských kurtech moc a moc potřebovat. Vystupovat v pěvecké soutěži, stejně jako v televizní show francouzské televize. Zaskvět se s mikrofonem v ruce svým oblíbeným songem I Will Survive, znemožnit se před francouzskými diváky, když na něm moderátoři chtěli, aby vyjmenoval čtyři mušketýry, ale on si z Dumasových hrdinů vzpomněl na jméno jednoho jediného. A z těch tenisových, kteří ve druhé polovině dvacátých let minulého století získali dvacet Grand Slamů ve dvouhře a třiadvacet ve čtyřhře a v roce 1927 navíc šokovali tenisový svět tím, že vyhráli Davisův pohár na půdě do té doby neporažených Američanů, se mu nevybavil ani jeden.

Jmény Jacques „Toto“ Brugnon, Jean Borotra, Henri Cochet a René Lacoste byl zcela nepolíben, i když právě po nich byla hlavní trofej French Open jako Pohár mušketýrů už v roce 1927 nazvána. Tu trofej ale Djoker chtěl. A dělal na dvorcích Roland Garros vše proto, aby ji získal.

Podobně jako v Melbourne postupoval až do semifinále suverénně, i když na rozdíl od prvního Grand Slamu sezony mu v úvodním kole Němec Denis Gremelmayr set sebral a ve čtvrtfinále ho pak lotyšský parťák z Piličovy mnichovské akademie Ernests Gulbis také zlobil, i když tři sady 7:6, 7:5, 7:6 nakonec Djokovičovi stačily.

Jenže v Paříži mu nikdo nesmetl z cesty Nadala, jako to udělal v Austrálii Tsonga. A Španěl se stal znovu Djokerovým prokletím. Stalo se tak již před rokem, podobně jako tři týdny předtím v Hamburku.

V přímém souboji o pozici světové dvojky neměl na antukového fenoména nárok, protože Nadal působil a hrál jako nepřemožitelný suverén. Marně mladý Srb kmital po kurtu, nic platné mu nebylo, že zkoušel měnit rytmus hry, zbytečně se pokoušel o prohozy. Ten den ho navíc zradil servis, který mu vůbec nešel, takže musel čelit hned čtrnácti brejkbolům.

„S ním je to těžké, on hraje každý míček jako mečbol,“ rezignovaně přiznal po prohře Djokovič, neboť ani jemu se nepodařilo vítězný pochod Nadala zastavit. Ostatně, ani Federer ve finále to nesvedl.

Španělský superman vyhrál French Open počtvrté v řadě, čímž se vyrovnal legendárnímu Švédovi Björnu Borgovi. Připomenout se ovšem sluší, že pěti dalšími triumfy v letech 2010 až 2014 švédskou legendu překonal. Pohár mušketýrů zvedal onoho 8. června 2008 na centrálním kurtu Philippa Chatriera nad hlavu on, i když těžko říci, zda mu, na rozdíl od Djokoviče, jména čtyř členů tenisové síně slávy a francouzských velikánů něco říkala.

Možná že ano, protože Paříž se pro něho stala místem zaslíbeným. Vždyť tolik titulů jako on na dvorcích Roland Garros v novodobé tenisové historii nikdo jiný nezískal.

„Balím. Jedu domů zapomenout. Nechci raketu nějaký čas vůbec vidět, protože si potřebuji odpočinout. Vyrazím někam daleko,“ chrlil ze sebe frustrovaný Djokovič, když ve Wimbledonu skončil hned ve druhém kole na Rusovi Maratu Safinovi, někdejším vítězi US Open i Australian Open, jenž ale v té době figuroval na žebříčku dvaasedmdesát míst pod ním. Přesto s ním Djoker neuhrál ani set. A to před zápasem Rus žertoval, že má hned na večer objednané letenky do Vídně, protože se chce zaletět podívat na semifinálový zápas fotbalové sborné na evropském šampionátu proti Španělsku. A kdyby jen to, dokonce přidával, že trávu vysloveně nenávidí a dál než na zápas s Djokovičem se nedívá, protože jeho o sedm let mladší soupeř přece vyhrává všude, kde se objeví.

„Proč tedy přemýšlet, s kým bych hrál ve třetím kole?“ ptal se Safin teatrálně.

Letenky do Vídně musel ale nakonec zrušit a prohru ruské fotbalové reprezentace na EURO 2008 s budoucími evropskými šampiony zpoza Pyrenejí viděl druhý den jen v televizi. Vyhrál a sám tomu nemohl uvěřit.

„Byl prostě lepší. Má sice výkyvy, ale pořád je to skvělý tenista, zatímco já měl mizerný den,“ přiznal Djoker, který se na pěti Grand Slamech v řadě probojoval minimálně do semifinále. Na londýnské trávě ovšem skončil dřív, než turnaj pořádně začal. Po pouhých dvou vystoupeních. A přitom sem přijel, aby zopakoval Melbourne. Anebo aby alespoň navázal na Paříž.

Odpočinek mu prospěl. Příprava na druhou polovinu sezony, kterou s trenérem Vajdou absolvovali v poklidu Monte Carla, také. Severoamerická zastávka před čtvrtým Grand Slamem roku naprogramovaná do Toronta a Cincinnati, stejně jako olympijský turnaj v Pekingu měly pro znaveného Srba představovat hotový balzám.

Djoker měl být zpátky. Takový, jakého ho soupeři i diváci znali. Hladový po dalších výhrách a turnajových triumfech. Pohodový, dobře naladěný, v jednom kuse žertující. Lačný dokázat, že Wimbledon představoval jen výjimku na cestě, z níž nemíní uhnout.

Jenže na té cestě škobrtal a nevyhrával, jak si představoval. V kanadském Torontu, stejně jako v americkém Cincinnati ho zastavil o týden starší Murray. Poprvé ve čtvrtfinále, na druhém turnaji až ve finále. Djoker v něm sice odvrátil čtyři mečboly, ale svého vrstevníka o premiérový titul z turnaje Masters přesto neobral. A ani z olympijského turnaje v Pekingu zlato pro svou zem nepřivezl, jak si předsevzal.

Narazil pro změnu na Nadala, který po neskutečných 235 týdnech svrhnul z tenisového trůnu Federera, aby se stal sám světovou jedničkou. Potkali se v semifinále a Španěl měl opět navrch. Na Djokoviče zůstal po vítězství v zápase o třetí místo nad Američanem Jamesem Blakem jen bronz.

Ale také víra, že bude zase líp...

A v New Yorku už o něco lépe bylo, i když jak se to vezme. Už na jaře v Monte Carlu přišili Djokovičovi nálepku bolestínka, fňukala a simulanta, který se nechává ošetřovat pokaždé, když mu hra nejde, nebo když se cítí v koncích.

Na dvorcích Flushing Meadows mu ji dokonce oentlovali. A hodně výrazně a viditelně, protože soupeři i diváci mu měli za zlé, jak si počínal v osmifinálovém maratonu se Španělem Robredem.

Ze srbského miláčka, kterého ochozy před rokem tolik milovaly a po imitátorských kouscích á la Šarapovová, Nadal a spol. zbožňovaly až za hrob, se stal vyvrhel. Hotový tenisový psanec, jemuž nemělo být nic odpuštěno a kterému nikdo neuvěřil, že by snad mohl být vyčerpaný, znavený, natož pak zraněný natolik, aby potřeboval lékaře.

Jenže Djoker ho v zápase s Robredem potřeboval. A opakovaně. Stěžoval si na žaludeční nevolnost, bolely ho kyčle i svaly, cítil se vyčerpaný, neboť v předchozím kole se na výhru nad Chorvatem Čiličem neskutečně nadřel a vítězný mečbol slavil až nad ránem.

„Celý další den jsem odpočíval, ale i tak mně bylo a je zle,“ vysvětloval, proč si nechává neustále volat na pomoc doktora i fyzioterapeuta.

„Mně také, ale přesto jsem nefňukal a k podobným praktikám jako on se neuchyloval. Potřeboval prostě víc odpočívat, protože byl unavenější než já. Zajímavé je, že po každé přestávce začal lítat po dvorci jako šílený, a z jeho rakety přicházely neuvěřitelné rány,“ rozhořčoval se Tommy Robredo, když pětisetovou bitvu nakonec prohrál a vypadl.

„Prostě nevěřím, že mu něco je,“ označil nepokrytě soupeře za simulanta, zatímco Djoker stál u sítě.

Pobledlý, vyčerpaný, bez sebemenší chuti šprýmovat. Neměl chuť předvádět žádný ze svých kousků.

„Musím se držet sítě, protože jinak bych upadl. Vůbec se neptejte, co všechno mě bolí, protože to bychom si povídali do druhého dne,“ vykládal přímo na kurtu, když ho moderátorka hned po zápase zpovídala.

Ironickým poznámkám přesto neušel.

„Má snad šestnáct zranění a to nemluvil o zádech a kyčli. A o rýmičce, dávivém kašli a ptačí chřipce také ne,“ utahoval si z něho domácí Andy Roddick, který si přišel svého čtvrtfinálového soupeře prohlédnout na vlastní oči. Příležitosti, kterou mu moderátorka nabídla, pochopitelně využil k ironizujícím poznámkám.

Jindy klidného a věčně optimisticky naladěného Djokera, který byl schopen dělat si legraci z druhých, ale současně přijímat vtípky i na svou adresu, Roddickova slova vytočila, a to dokonce tak, jak u něho nebylo nikdy zvykem. Byl vytočený na nejvyšší mez, což dal po vyhraném čtvrtfinále nepokrytě najevo. Roddickovi i publiku.

„Nemáte mě tady rádi, jste proti mně, myslíte, že simuluju. I Andy si to myslí. Po mém utkání s Robredem vám tady vykládal, že napočítal šestnáct zranění, které mám, a vy všichni jste se jeho slovům smáli,“ spustil stavidlo bublajících vášní a emocí, zatímco diváci na něho bučeli. Už v průběhu střetnutí mu dávali najevo, že ztratil veškeré jejich sympatie. Po utkání pocítil ještě koncentrovanější zlobu a nenávist.

V semifinále ji měl a chtěl v souboji s Federem zlomit, stejně jako chtěl zlomit švýcarského fenoména sesazeného teprve před měsícem z tenisového trůnu. Ovšem jedna velká marnost.

Na rozdíl od finále, v němž se na US Open potkali před rokem, s ním sice jeden set uhrál, ale s přibývajícími gamy a ubíhajícím časem bylo na Djokovičovi čím dál tím víc patrné, že zdravotní problémy nepředstíral a vyčerpanost nesimuloval.

Na modrém betonu Flushing Meadows byla převaha švýcarského elegána čím dál patrnější, takže se logicky přetavila v postup.

Nakonec ale přece jen bylo lépe. Už tím, že na listopadový Turnaj mistrů v Šanghaji měl Djokovič zaručený postup s pořádným předstihem, a mohl se tudíž nachystat, aby v Číně napravil zpackaný dojem z premiérového vystoupení, při němž neuhrál ani set.

Zvládl to, i když setkání mistrů se ten rok proměnilo v hotový lazaret. Namísto očekávané show elitní nejlepší světové osmičky přijel ten, kdo byl po náročné sezoně, vyplněné navíc olympijským turnajem, alespoň trochu zdravý a ještě udržel raketu. Anebo kdo byl svolný se do Číny harcovat, což byl případ českého tenisty Radka Štěpánka. Na žebříčku sice až šestadvacátý, a tudíž bez sebemenšího nároku v Šanghaji startovat, ale naštěstí pro pořadatele právě relaxující v nedalekém Thajsku. A hlavně ochotný dovolenou přerušit a do Číny přijet.

Světová jednička Rafael Nadal se omluvil předem. Nesnesitelné bolesti v kolenou ji ostatně nepustily na kurt ani na finále Davis Cupu. Švýcar Federer hrál se zablokovanými zády a vypadl hned ve skupině. Američan Roddick si v prvním zápase poranil kotník a odstoupil. Ostatní na tom nebyli o mnoho lépe.

„Groggy jsme po brutální sezoně úplně všichni,“ přiznával Djokovič, který se vyrovnal se složitou situací nejlépe. Ve skupině sice prohrál s vysokým chorvatským obrem Ivem Karlovičem, který mu nasázel dvacet es, ale dál přesto postoupil. Po vydřené semifinálové výhře nad Francouzem Simonem až do finále, v němž Rusa Davyděnka doslova smetl z kurtu.

„Vítězství v Šanghaji bylo to nejlepší, co mě mohlo na konci sezony potkat. Půl roku jsem nehrál právě dvakrát dobře, nevyhrál jediný turnaj, ztrácel jsem sebevědomí. A sebevědomí a víra v sebe sama je pro tenistu strašně důležitá. Teď ji mám zpátky a jsem hrozně šťastný, že jsem dokázal turnaj, patřící v mé osobní hierarchii na úroveň Grand Slamů, vyhrát. V příští sezoně mi to určitě pomůže na další cestě vzhůru,“ pochvaloval si na stránkách ATP Djokovič turnajový triumf, který mu vynesl nejen šek na 1,2 milionu dolarů a nový mercedes k tomu, ale i body do žebříčku. Získal jich dokonce tolik, že rok 2008 končil sice třetí, ale už jen pouhých deset bodů za Federerem.

„Odnaučil jsem se žebříčkem zabývat. Když nad ním přemýšlím a moc ho studuju, nijak mi to nepomáhá. I to je poučení, které jsem si z končícího roku odnesl,“ pravil pragmaticky, když se loučil s turnajem v Šanghaji a báječným čínským publikem, jemuž svou výhru ostatně také věnoval.

Srbské tsunami

Přivalili se jako tsunami. Djokovič, Tipsarevič, ale i Jankovičová či Ivanovičová. Najednou bylo srbských tenistů všude plno a sportovní svět se nepřestával divit. Před French Open na pařížské antuce v roce 2008 figurovali v první desítce světových žebříčků ATP či WTA hned tři. A všichni si na Roland Garros zahráli semifinále Grand Slamu. A na dalších velkých turnajích to bylo podobné. Hotová invaze srbského mládí.

Jen Spojené státy, země se třemi sty miliony obyvatel, měla v žebříčcích stejné zastoupení. Ještě tak Rusko, kde žije o více než polovinu lidí méně než v USA, mohlo desetimilionovému Srbsku konkurovat. Tradiční velmoci, jimiž bývala Austrálie či Francie, vyklidily pozice úplně, a to přitom hráčům ze země, která se po rozpadu bývalé Jugoslávie objevila na mapách světa jako samostatný stát až v květnu roku 2006. Talentům, kteří vyrůstali v hrůzách balkánské občanské války za explozí bomb a pronikavého ječení sirén.

„Utíkali jsme do krytů, ale většinou až tehdy, kdy jsme dohráli zápas. Anebo alespoň set,“ připomínal v reminiscencích na bombardovaný Bělehrad Novak Djokovič.

„Bál se. A hodně. Ale i tak chtěl být pořád na kurtu a hrát,“ přidával už mnohokrát Djokerův otec Srdjan vzpomínky, jak nemohl dostat dvanáctiletého syna do bezpečí, protože tenis měl přednost.

Vyrůstali za války a explozí bomb, i proto si určitě podmanili svět. Přitom se museli vyrovnávat s nuznými podmínkami, které doma měli. Země zničená válkou a navrch ještě uvržená do izolace a mezinárodní blokády. Na každém kroku patrná devastace materiální i psychická.

„Všechno, co jsme dokázali, vzešlo z bahna. Úplně z ničeho,“ připomínal všem kolem sebe Tipsarevič, srbský bojovník s vlasy havrana a Dostojevského citátem vytetovaným na předloktí.

„Vždyť my trénovali ve vypuštěném bazénu, na jehož dně byly nalajnovány čáry,“ přidávala se snědá balkánská kráska Ana Ivanovičová.

„V celé naší zemi nebyla jediná tenisová akademie, jediný betonový kurt, sponzor, který by nám pomohl, národní asociace, jež by za námi stála. Nic, prostě vůbec nic. Měli jsme jen rodiče, kteří do nás vráželi všechno, co měli,“ přibližoval Tipsarevič tenisové smetánce podmínky, jež si nikdo z vyvolených nedokázal představit.

On to štěstí jako jeho srbští vrstevníci neměl. Jeho rodiče si nemohli dovolit, aby syna poslali do tenisových škol v cizině, kde vyrůstal a tenisu se učil třeba Djokovič. Malý Djoker v Piličově akademii kousek od Mnichova, Jankovičová v Bollettieriho tenisové škole na Floridě, Ivanovičová pro změnu ve Švýcarsku, neboť měla to štěstí, že v její mimořádný tenisový talent uvěřil tamní obchodník Dan Holzmann. Ten jí poskytl sponzorský dar půl milionu švýcarských franků.

Tipsarevič musel zůstat v Bělehradě. V klubu 11. April. Podobně jako Ivanovičová trénoval i on ve vypuštěném bazénu.

„Měli jsme zakázáno při podání posílat míčky ven z kurtu, protože by se odrážely od stěn zpátky do dvorce. A ani na nějaké výměny křížem jsme nesměli pomyslet. Asi bych byl také mnohem dál, kdybych trénoval a připravoval se někde na Floridě,“ povzdechl si Tipsarevič nad svým osudem, i když i jemu se nakonec průnik do první světové desítky podařil.

„Tenis byl u nás dlouho mrtvý. Scházely podmínky, chyběly kurty, infrastruktura, nedostávalo se financí. Proto jsme vyrůstali po světě. Já, Jelena, Ana... Jedno jsme ale měli a máme všichni společné. Hrajeme za naši zemi. Za Srbsko. Devadesát procent lidí o něm neslyšelo, než začali pátrat, odkud vlastně pocházíme. Proto tvrdím, že jsme vyslanci své země, a v zahraničí odvádíme víc než všichni politici dohromady. A nejen to. Díky nám se zvedl zájem o tenis v celé zemi, protože všichni chtějí být jako Djokovič, Jankovičová, Tipsarevič, Ivanovičová. Je to ovšem začarovaný kruh, protože chybí kurty, a když někde přece jen vyrostou, nedostává se zase trenérů. A na trenéry zase nejsou peníze.

Ale všechno jednou bude, bohatých lidí je u nás dost a zájem o tenis, jenž svou popularitou už předhání basketbal i fotbal, je přesvědčí,“ meditoval před pařížským turnajem Djokovič, jehož rodinný klan koupil za peníze vydělané mladým Nolem nejen licenci na turnaj, ale za přispění banky v Bělehradě i pozemek pro budoucí tenisovou akademii.

To proto, aby v něm vyrostli následníci jejich syna a srbské tsunami zaplavovalo tenisový svět dál a dál.

Vstávání z hrobu

Ten žár spaloval naprosto všechno. Hotový teror, co australské slunce rozpoutalo. Rtuť teploměru letěla bláznivě vzhůru, jako by vůbec nebrala ohled na přírodní zákonitosti. Děsivé vedro, kdy se teploty zastavovaly u sedmačtyřiceti stupňů, ničilo kdekoho. V ulicích města, stejně jako v tenisové mecce v Melbourne Parku.

Dole na modrých kurtech Rod Laver Areny naměřili samo sebou ještě víc. Příšerná výheň. Nejteplejší týden, co v Austrálii za posledních sto let zaznamenali. Peklo na zemi.

Však se také zástupci hráčské rady, do níž byl koncem předchozího roku i Novak Djokovič společně s Rafaelem Nadalem a Rogerem Federerem zvolen, vydali za pořadateli, aby orodovali za spoluhráčky.

Chtěli, aby alespoň jednou za dva dny mohly ženy nastupovat ke svému programu v noci, kdy jsou teploty snesitelnější.

Kolabující Běloruska Viktoria Azarenková, která se ve vražedném slunci na kurtu potácela jako zdrogovaná, a moc nescházelo, aby splavená a naprosto vysílená padla k zemi, je k tomu vyprovokovala.

Tady už nešlo jen o zdraví, ale i o život. Djoker si to před svým čtvrtfinálovým partem s Američanem Andym Roddickem uvědomoval. Měl tušení, že se všechno spiklo proti němu. Počasí i turnajový program.

A přitom jako obhájce titulu by nějaké privilegium přece měl mít. I proto pořadatele doslova na kolenou prosil a škemral, aby čtvrtfinále přesunuli do nočního bloku zápasů. I argumenty přidával.

Vždyť přece sami vědí, že osmifinále s Kypřanem Baghdatisem dohrál v pondělí až ve tři ráno. Navíc po bitvě vlekoucí se po čtyři sety znavený a vyčerpaný tak, že ten den neměl na trénink ani pomyšlení. Jen ležel, odpočíval, snažil se relaxovat. A jeho zápas s Roddickem by měl být přece jedním z vrcholů turnaje. Obhájce proti někdejší světové jedničce. Jak ale může představovat vrchol, když ho ženou na kurt už po šestatřiceti hodinách?! A navíc do pekelné výhně, v níž se jemu, astmatikovi, na což i doktoři přišli a písemně diagnózu stvrzují, mizerně dýchá?! Co když dopadne jako Azarenková? Co když na kurtu zkolabuje? Nestalo by se mu to přece poprvé...

Měl smůlu. Americká televize projevila o přímý přenos čtvrtfinále Djokoviče s Roddickem eminentní zájem a trvala na svém. Musí se hrát podle programu. V čase, který je pro americký kontinent přijatelný a diváky akceptovatelný. A ředitel turnaje Craig Tiley jen přikývl.

„Tenis je sice jeden velký byznys, ale někdy by měl jít i byznys stranou. Takhle s ním zamést... Vždyť neměl vůbec čas, aby si odpočinul,“ rozhořčoval se Djokerův slovenský trenér Marián Vajda.

Djokoviče dopálila neochota pořadatelů ještě víc. Zkoušel sice i v osmatřicetistupňové výhni bojovat, tři sety na kurtu vydržel a Roddickovi vzdoroval, ve čtvrté sadě ale zápas vzdal. Skutečně na pokraji kolapsu, těžce popadající dech, zpocený a přitom celý bledý, zkroucený, vrávorající, v koncích se silami.

Ani pomoc českého fyzioterapeuta Michala Novotného, jenž byl jako tradičně v Melbourne největším hvězdám tenisového nebe po ruce, nebyla nic platná.

„Někdy prostě nemůžete bojovat proti vlastnímu tělu. A proti pořadatelům a jejich přáním také ne,“ pravil Djokovič nazlobeně, když nejhorší únavu přece jen setřásl a přišel na tiskovou konferenci.

„Měli mu dát jako obhájci titulu férovou šanci, ale on ji nedostal,“ přidal se na stranu vyřazeného srbského soupeře i Američan Roddick, neboť jejich vzájemné zlostné entrée z US Open bylo už zapomenuto a přebito smířlivými gesty.

„Představoval jsem si obhajobu jinak, nechtěl jsem končit skrečí. Když už ale utkání vzdám, mám k tomu pokaždé pádný důvod. A tady jsem ho měl, protože mě chytaly křeče v celém těle, bolela ruka i nohy, skolila mě slabost. Ostatně, nebyl jsem sám, kdo skončil předčasně. Za poslední dva dny už zápas skrečovali i tři jiní,“ vyzval Djokovič otevřeně pořadatele, aby se zamysleli nad programem a podmínkami, v nichž se hraje. Zvláště když se jedná o obhájce titulu.

Měl útočit na pozici světové dvojky. Vždyť po šanghajském setkání mistrů v závěru předchozího roku ztrácel na druhého Federera pouhých deset bodů. Jediný turnaj, na němž se dostane dál než pozice vyklízející fenomenální švýcarský tenisový bůh, a bude před ním. Vystoupá až na vrchol, jak si předsevzal rodinný klan Djokovičů už před mnoha a mnoha lety, sotva malý Novak s tenisem začal. I Nadala v roli jedničky vystřídá, nepochyboval otec Srdjan a jeho syn s ním.

Jenže všechno se začalo jaksi bortit. Už ve druhé polovině uplynulého roku Djoker uvadal a tenisově chřadl. Nevyhrál jediný turnaj a až v Číně na listopadovém Turnaji mistrů si vylepšil renomé a bilanci, byť s účastí to tam bylo všelijaké. Bohatě honorované vítězství se ovšem počítalo. Získané body také.

Návrat k permanentnímu vzestupu se v nové sezoně jaksi nedostavoval. A to přitom před cestou do Austrálie přesunuli přípravný tábor do Abú Zabí ve Spojených arabských emirátech, aby se jako obhájce prvenství nachystal na Melbourne se vším všudy. Aby si přivykl na počasí, horké klima, podmínky, jež ho čekaly.

Už Brisbane, kam se Djoker přiletěl rozehrát a připravit na Australian Open, mělo představovat varování. Dorazil až den před turnajem, což u něho v minulosti nikdy nebývalo zvykem, a ke všemu se ještě vydal na golf. Jako by nasákl hvězdnými manýry, kroutili pořadatelé hlavou nad proměnou jedenadvacetiletého Srba, pro něhož dřív neexistovalo nic než tenis a zase tenis. Ten pro něj měl existovat obzvlášť, když před sezonou vyměnil raketu, neboť se nechal přetáhnout od firmy Wilson ke konkurenční společnosti Head.

Stalo se tak pochopitelně za náramný balík peněz a samozřejmě s vědomím, že přivykání na novou raketu představuje obrovský risk. Však ho také spousta tenisových expertů varovala a připomínala mu, že nechat se zlákat jen mamonem peněz může představovat cestu do pekel. I příklady snášeli, kolika hráčům už v minulosti zbrzdil podobný krok kariéru, neboť podobné lavírování se jim zle vymstilo.

Na Djokoviče ale podobné argumenty neplatily. Na jeho rodinný klad tuplem ne.

„Rozhodl jsem se, což samo sebou nebylo ani trochu snadné. Tím to končí. I vaše otázky by tím měly končit. Teď potřebuju jen čas, abych si na novou raketu zvykl,“ reagoval na dotazy novinářů, kteří se vyptávali, co si od přestupu ke konkurenci slibuje a jak nová raketa ovlivní jeho herní styl. Jeho reakce ovšem byla popudlivá a na jeho zvyklosti hodně nervózní.

Času se ale mladému srbskému tenistovi nedostávalo. V Brisbane vypadl hned v prvním kole s někdejším lotyšským souputníkem z Piličovy mnichovské akademie Ernestsem Gulbisem. Podobný výbuch zažil naposledy v sedmadevadesátém v Marseille, kde také skončil hned, jak turnaj začal.

To ale figuroval na žebříčku jako čtrnáctka, zatímco v Brisbane si dělal ambice, že může vystřídat Federera v roli světové dvojky.

Nevystřídal. Odletěl za další přípravou do Sydney, ale tam skončil v semifinále na Finovi Jarkkovi Nieminenovi. A v Melbourne na Australian Open vypadl ve čtvrtfinále.

Federer ho trumfnul jak na turnaji v katarském hlavním městě Dauhá, který probíhal paralelně s Brisbane a kde se Švýcar dostal do semifinále, tak i v Melbourne, kde si finálovou účast zopakoval.

Djokovičovy šance předstihnout švýcarského Pana Dokonalého devalvovaly.

„Ale to přece není konec světa. Natož pak důvod k nějaké panice. Pro mě tedy rozhodně ne. V Brisbane jsem prostě prohrál první zápas sezony, v Melbourne jsem zase nemohl poručit vyčerpanému tělu. Pro mě jsou podstatné další výzvy, jež před sebou mám. Je jich hodně, ale já je zvládnu,“ neztrácel víru v sebe i svůj tým.

Víru neztrácel, jenže výsledky se nedostavovaly. Tedy alespoň ne takové, jaké si Djoker představoval.

V Dubaji sice vyhrál dvanáctý turnaj ATP v kariéře a ještě si tam užil spoustu zábavy, protože šejkové by snesli nejlepším hráčům modré z nebe, jen aby je do Spojených arabských emirátů dostali. Prize money ten rok přesahující dva miliony a dvě stě tisíc dolarů, horentní startovné a neskutečné povyražení k tomu.

Lyžování pod horkým arabským sluncem v krytém areálu obchodního centra Mall of the Emirates, kde se pod střechou skrývá zasněžený svah s černou sjezdovkou dlouhou čtyři sta metrů nebo třeba devadesát metrů dlouhé koryto pro snowboardisty. Užil si dovádění na vodních skútrech a superrychlých motorových člunech. Špičkové letecké simulátory, nad nimiž i největší hvězdy žasnou a jako kapitáni letounů se vracejí do klukovských let.

„Fakt úžasné, dlouho jsem se takhle nepobavil,“ děkoval Djokovič šejkům za skvostný týden, během něhož nejenže jejich turnaj vyhrál, ale také si odpočal.

Do výsledků a turnajových výher se to však nepromítalo. Na americkém Masters v Indian Wells titul neobhájil, neboť ve čtvrtfinále prohrál v kalifornské poušti s domácím Andym Roddickem, v Miami se sice dostal do finále, jenže v něm měl navrch skotský vrstevník Andy Murray, útočící vehementně a hlavně úspěšně na jeho pozici světové trojky.

„Nevím, čím to je, ale cítím se prostě špatně. Pořád se nemohu dostat do obvyklého rytmu, stále se hledám,“ přiznával Djokovič, když se vracel zpátky do Evropy, aby se připravil na antukovou část sezony a odrazil útok Murraye. Toho Murraye, o němž ještě před Australian Open prohlašoval, že do velké trojky nedorostl a že jeho výsledky jsou přeceňované.

„Nemůže být přece stavěný před Rogera, Rafu nebo mě, my jsme vyhráli posledních patnáct nejslavnějších turnajů,“ vzkázal mu v Melbourne.

Po dvou měsících, během nichž Murray padl v devětadvaceti zápasech jen dvakrát, však obracel.

Zvláště když jeho vrstevník z Britských ostrovů prohrál v Indian Wells s Nadalem až ve finále. Zejména, když dva týdny poté v Key Biscayne ve finále prestižního tisícového turnaje ATP Djokoviče porazil a bylo už jen otázkou času, kdy se stane světovou trojkou on.

Chystali útok k výšinám, chtěli svrhnout Federera i z křesla dvojky, plánovali, jak ovládnou svět. Po sezonách příslibů a nadějí už měl tento čas nastat. Všichni v to věřili, Djokovič i celý jeho rodinný klan s tátou v čele. Realizační tým s trenérem Vajdou také.

Jenže když v Monte Carlu prohrál Djokovič ve finále s Nadalem a na římské antuce první květnovou neděli titul rovněž neobhájil, neboť španělská světová jednička po triumfech v Monte Carlu a Barceloně vyhrála třetí trofej během tří týdnů, posílaly světové agentury změnu, k níž na žebříčku dojde.

Djokerovi nebylo nic platné, že ve věčném městě nad Tiberou porazil vůbec poprvé v kariéře na antuce Federera. Slabá útěcha, že se právě přes něho dostal na Foro Italico do finále. Počty byly neúprosné.

V pondělí 11. května 2009 vystřídá Andy Murray Novaka Djokoviče, zvěstoval žebříček ATP. Novináři si změnu patřičně vychutnávali. Britský tenis bude mít poprvé od chvíle, kdy byly v roce 1973 oficiální žebříčky zavedeny, světovou trojku, Djokovičova o týden staršího vrstevníka Murraye.

„Opravdu se nic neděje, skutečně z toho nemám bolavou hlavu. Andy hrál v poslední době moc dobře, ale já za ním nejsem daleko. Pořadí je hodně vyrovnané a brzy se může zase otočit,“ glosoval Djoker s navenek předstíraným klidem změnu, k níž došlo.

Bylo však hůř. V Paříži na French Open vypadl Djokovič už ve třetím kole s německým outsiderem Philippem Kohlschreiberem, což bylo překvapení jako hrom. Ve Wimbledonu skončil ve čtvrtfinále s dalším Němcem Haasem, který ho porazil i tři týdny předtím ve finále turnaje na trávě v Halle, jenž sloužil oběma jako příprava na Wimbledon.

Že mezitím vyhrál premiérový ročník turnaje v Bělehradu, který jeho rodina pořádala, a on jako hlavní hvězda si na vítězství moc a moc zakládal? Že si na madridském turnaji série Masters zahrál semifinále? Co z toho, když na Grand Slamech pohořel. A hned na dvou po sobě.

V Djokovičovi to vřelo. V jeho rodině také. V prchlivém tátovi nejvíc. Schylovalo se k bouřce. A také k zemětřesení.

Zvláště když se ve zmar proměnilo i v předchozích letech tolik úspěšné Djokerovo americké turné. V Montrealu skončil ve čtvrtfinále na Roddickovi, v Cincinnati také titul nezískal, neboť ho ve finále porazil Federer. Před Flushing Meadows se začalo otevřeně mluvit o tom, že v Djokovičově realizačním týmu to povážlivě skřípe.

„Jasně že i já přemýšlím, zda se naše spolupráce nevyčerpala a zdá mám Novakovi ještě pořád co dát, pochopitelně rozebírám cestu, kterou jsme zatím ušli a po níž bychom měli pokračovat. Jsou to někdy těžké dny a týdny,“ přiznával i slovenský kouč Marián Vajda, jak ho stagnace jeho svěřence sžírá a trápí. Dokonce už ani za oceán na US Open necestoval, i když sám Djoker zvěsti o rozchodu vehementně popíral.

A když se zanedlouho objevil na scéně bývalý americký tenista a finalista dvou Grand Slamů Todd Martin, který odešel z profesionální scény před pěti lety, aby si na Floridě založil svou akademii, musel se Vajda cítit v ještě větším ohrožení.

„Nic takového, Marián je stále součástí mého týmu a zůstává mým trenérem. Todda jsme do něho pouze přibrali, protože potřebuji zlepšit podání a voleje,“ trval dál na svém Djoker.

Do New Yorku si přijel nejen pro nejlepší grandslamový výsledek sezony, ale povedlo se mu získat i ztracené sympatie amerického publika. Po roce si ho usmířil. Zase měl diváky na své straně. Znovu mu fandili a přáli mu úspěch.

Nejenže si po hladké výhře ve čtvrtém kole nad Štěpánkem exhibičně zapinkal se zbožňovanou domácí legendou Johnem McEnroem působící na US Open v roli televizního komentátora, nejenže předvedl pár skvostných imitátorských čísel, při nichž napodoboval soupeřovo podání a chování, ono vyšlo i najevo, že do svého boxu vzal na utkání postupně čtyři děcka, sirotky po obětech teroristického náletu na newyorská Dvojčata z 11. září 2001. Nikomu o tom nevykládal, natož aby se snad chlubil, o jaký zážitek se malým americkým klukům a holkám postaral.

„Proč o tom mluvit? Proč něco takového vytahovat na světlo světa a jitřit v dětech rány? Proč jim připomínat minulost, s níž se beztak těžce srovnávali? Žijme život, jaký je. Mysleme pozitivně a užívejme si ho,“ bránil se, když jeho počin vešel ve známost.

Amerika byla z gesta mladého Srba, který jako kluk sám zažil občanskou válku a bombardování Bělehradu, dojata až k slzám. Takové příběhy totiž zbožňuje. Podobným hrdinům přeje úspěch. A Djoker k němu měl hodně blízko, neboť na rozdíl od Melbourne, Paříže či Londýna se dostal až do semifinále. Jenže to by v něm nesměl potkat Federera a Švýcar, figurující na žebříčku už zase jako světová jednička, by nesměl předvést úder, jaký se povede jednou za sto let. Však o něm mluvili a psali jako o výtvoru skutečného génia. Jako o zázračném úderu, jenž vejde navždy do historie bílého sportu.

„V životě se mi takový nepovedl a už asi nepovede. Byl to skutečně nejlepší úder mé kariéry,“ přiznával i Roger Federer poté, co zády k síti trefil míček mezi nohama tak přesně, že minul nabíhajícího Djokoviče, aby dopadl těsně k lajně a odrazil se ven ze dvorce.

Mladý Srb zůstal jako zkamenělý. Zaskočený, úplně vyvedený z míry, neskonale frustrovaný z toho, co mu soupeř provedl. Vzápětí ale už zase stojící s uznalým výrazem ve tváři, protože Federer předvedl skutečně něco mimořádného.

Však také ohromené publikum navzdory všem sympatiím chovaným k Djokovičovi šílelo a herecká legenda Jack Nicholson se mohla utleskat. Zvláště když hned následující mečbol Federer proměnil a dokázal i New Yorku, že švýcarský vládce je zpátky.

I Djokovič byl ale zpátky. Vyhrál turnaj v Pekingu, dostal se do semifinále v Šanghaji a znovu se vrátil před Murraye na pozici světové trojky. Jednalo se o moc důležitý počin. Obrovské povzbuzení, které se muselo do jeho výkonů a výsledků promítnout, což se také na listopadovém halovém turnaji ve Federerově rodné Basileji potvrdilo.

Djoker se vrátil. V závěru roku vstal z mrtvých. Vykopal se z hrobu, jak pravil český tenista Radek Štěpánek, když mu v semifinále ani tři mečboly k výhře nad Djokovičem nepomohly.

„Nebyl lepší než já, ale v rozhodujících chvílích ukázal, jakým formátem prostě je. Vstal z hrobu. Doslova se z něho vykopal a pak už neskutečně narostl,“ vystřihl Štěpánek poklonu svému mladému protivníkovi, který den nato udolal ve finále i domácího boha Federera. A když pak za týden v pařížské hale Bercy vyřadil v semifinále Nadala a ve finále porazil Francouze Gaëla Monfilse, takže prokletí turnajů Masters přece jen prolomil a na pátý pokus ho vyhrál, mělo být Djokerovo vzkříšení stvrzeno definitivně.

Ani selhání na nablýskaném a bohatě dotovaném Turnaji mistrů, jenž se po čtyřech letech přestěhoval ze Šanghaje na pět dalších ročníků do Londýna, na Djokerově vstávání z hrobu nemělo nic změnit.

Rok starý triumf sice neobhájil, neboť ve své skupině skončil až třetí za Švédem Söderlingem a Rusem Davyděnkem, takže si nezahrál ani semifinále, ale z toho se přece věda nedělá. Vždyť Nadal skončil ve skupině až za ním. Domácí idol Murray se z té své také dál nedostal. A Federer vypadl v semifinále.

Přesně jak předvídal. Ten podivný rok nakonec zakončil jako třetí hráč světa. S turnajovými výhrami z Dubaje, Bělehradu, Pekingu, Basileje a pařížského Masters. S pěti dalšími finálovými starty, které v triumf proměnit nedokázal. S osmasedmdesáti vyhranými zápasy v sezoně, což se nikomu jinému ten rok nepovedlo. On sám i všichni kolem něho byli přesvědčení, že Djoker je zpátky. A ještě silnější, než býval, protože nezdary ho posílily a neúspěchy poučily. Sám to tak alespoň řekl, když rok končil.

Krásná Jelena, ale také milovaný pudl Pierre

Co jen se toho o jeho láskách napovídalo a napsalo. A co teprve se toho navymýšlelo. Kolik údajných i možná skutečných milostných románků a avantýr vysokého, snědého, šlachovitého Srba s uhrančivým pohledem v očích už přišlo na přetřes. Bulvár po celém světě si v nich doslova liboval.

Když se v rodinném boxu Djokovičů objevila během US Open ruská krasavice Maria Šarapovová, hned z toho byla láska až za hrob. Pro novináře tedy určitě.

Všudypřítomní paparazzi přistihli ty dva hned několikrát v objetí, o němž se rozhodně nedalo tvrdit, že je jen kamarádské. Anebo když je vyfotografovali na party, kde zazpívali duet, při němž srdce roztávala...

„Ne, ne, my jsme skutečně přátelé,“ vyvracel podobné zvěsti charismatický Djoker, po němž dívky doma v Bělehradě šílí tak, že se nemůže vůbec objevit na ulici.

Během olympijských her v Pekingu to zase mělo zahořet mezi Djokovičem a atletickou sexbombou z Paraguaye Leryn Francovou. I na internetu ostatně kolovaly fotografie, jak se k sobě v olympijské jídelně vinou a jak mu vzhledem krásná, ale výkony mizerná jihoamerická oštěpařka drží palce na tribuně.

„Nole si ji prohlíží stejně zálibně jako wimbledonskou trofej,“ citoval latinskoamerický portál Gazetaesportiva jednu z kamarádek Francové.

A když se pak na US Open objevila paraguayská atletka v hledišti Flushing Meadows zase, byl z toho v podání bulváru až srdcebolný románek.

Djoker si přivykl. Jeho letitá láska Jelena Rističová zrovna tak. Proto je z míry nevyvedla ani zvěst šířená tenisovým serverem Tennis Served Fresch, že se na pohádkovém ostrově Palm Island Resort v Karibiku tajně vzali, a v ráji na zemi trávili líbánky.

Nic takového. Jejich láska přetrvávala. Partnerský vztah také.

Už sedm a půl roku takto společně žijí, i když se poznali o dva roky dřív. Půvabná Jelena, která je o rok starší a patří mezi partnerkami tenisových hvězd k nejkrásnějším, doprovází Nola po světě.

„Mnohdy jsem víc vyčerpaná než Novak. Někdy je skutečně strašně těžké vidět, jak vítězí, nebo naopak prohrává. Je to velký smolař, ale také velký vítěz. Bez ohledu na to všechno ho miluji.“

V Dubaji s ním dovádí v bazénu společně s delfíny nebo mořskými želvami, v Arábii jezdí na velbloudech, v Paříži utěšuje, ve Wimbledonu mu mačká palce a fandí, při procházce Londýnem ho doprovází i s jejich milovaným psíkem Pierrem.

A také jako výkonná ředitelka předsedá a řídí jeho humanitární nadaci, jež shromažďuje finance pro opuštěné a strádající děti po celém světě, v jejich rodném Srbsku pak především.

„Nejsme oddaní, nemáme děti, naším dítětem je vlastně Pierre,“ přiznával se smíchem Djokovič bezmezně milující sněhobílého pudla, kterého si společně s Jelenou pořídili a jenž je doprovází po celém světě.

„Opravdu jako by to bylo naše dítě,“ potvrzuje Djoker, který se s Pierrem nechává fotit na titulní stránky lifestylových časopisů, pózuje s ním pro módní žurnál L’Umo Vogue, ba dokonce mu založil i vlastní účet na Twitteru.

V lásce ke čtyřnohému společníkovi a ve vztahu k životní partnerce hledá podobenství se svým rivalem a vrstevníkem Andym Murrayem.

„On má stabilní vztah, já mám stabilní vztah,“ připomene své pouto k Jeleně a Murrayovo k jeho partnerce Kim Sears, zatímco jeho partnerka sedící na předním sedadle luxusní limuzíny popojíždějící Londýnem zvedne významně obočí a s jemným humorem prohodí: „Myslíš?!“

Djoker se však nenechá vyrušit.

„Andy má rád psy, já mám rád psy. On hraje tenis od základní čáry, já hraju tenis od základní čáry.

Máme skutečně hezký vztah, protože jsme společně začali hrát jako děti, ale tvrdit, že jsme přátelé, nejde. To ani není dost dobře možné, protože jsme soupeři. Pro dva protivníky, kteří na sebe narazí ve finále Grand Slamu a chtějí ho vyhrát, není jednoduché mít přátelský vztah. Ale ten náš je hezký a doufám, že nám vydrží.“

I Djokovičův vztah s krásnou Jelenou navzdory všem bulvárním fámám, smyšleným a do světa vypouštěným románkům a avantýrám držel.

„A vydrží, protože Novak je v lásce věrný. Ti dva spolu mají krásný vztah,“ potvrzuje slovenský kouč tenisové jedničky Djokoviče Marián Vajda a přidává historku, kdy se jednou jedinkrát dostal jeho svěřenec do úzkých. To když se při tréninku na dvorcích Flushing Meadows ozvala zpoza bariéry nabídka k sňatku adresovaná Djokovičovi.

Po onom: „Vezmeš si mě?“ ustrnul i proslulý šprýmař, bavič a šoumen Djoker.

Ale jen do chvíle, než zaregistroval, že tu výzvu za ním na kurt poslal malý americký kluk.

Skutečně si ho vzal. Tedy k sobě na kurt, aby si s ním párkrát pinknul a nechal ho zahrát pár úderů...

Přivolávač deště

„Drž hubu, slyšíš,“ obořil se na mladšího bratra, který na něho v kšiltovce s nezbytným nápisem Serbija pořvával v jednom kuse z rodinného boxu a při každém povedeném Djokerově úderu vyskočil a přiložil ruku na srdce. Moc příležitostí k tomu ale neměl, protože v semifinále wimbledonského turnaje drtil český tenista svého srbského vrstevníka až neskutečně.

Už v předchozím kole ostatně Tomáš Berdych dokazoval, v jak báječné formě na posvátnou londýnskou trávu přijel. Na centrálním kurtu měl proti sobě světovou i turnajovou jedničku Rogera Federera, která Wimbledon už šestkrát vyhrála, a přesto ho rozstřílel.

A teď prováděl totéž s Djokovičem. Tři sady mu stačily, aby ho z turnaje vyprovodil. Djokovič se vztekal, rozčiloval, mlátil svou bílou raketou do židle, takže si vysloužil napomenutí. Na rodinu, která ho vytrvale povzbuzovala, byl alergický, podobně ostrý byl i vůči rozhodčímu na empiru, když se mu v tiebreaku druhého setu zdálo, že míček vrátil do dvorce, zatímco Carlos Ramos hlásí aut.

Nic nepomohlo. Skončil v semifinále. Na třetím Grand Slamu sezony se sice dostal dál než předtím v Melbourne a Paříži, kde pro něho představovalo konečnou čtvrtfinále, ale i tak byl popuzený. Pořád to skřípalo. Avizovaný vzestup na tenisový Olymp stále nepřicházel.

Po Australian Open, kde mu ve čtvrtfinále Francouz Tsonga oplatil rok starou prohru z finálového duelu, ho sice computer na druhou příčku zařadil, ale na žebříčku lavíroval sem a tam. Teď po Wimbledonu se sice do role světové dvojky zase vrátí, jenže to mu nestačilo.

Plánovali přece frontální atak. Další vyhrané Grand Slamy. Obhajoby turnajových primátů… V jeho zaslíbené a milované Dubaji se mu to poslední únorový den povedlo. Vůbec poprvé v kariéře obhájil titul. Znamenalo to pro něho strašně moc.

„Vidíte, dokázal jsem to. A spousta nevěřících přitom tvrdila, že něco podobného nikdy nesvedu,“ doslova zářil, když oplatil Rusovi Južnému semifinálovou prohru z předchozího turnaje v Rotterdamu.

Pravda, pomohla mu i přízeň osudu. A počasí mu také nahrálo, neboť rozehrané finále přerušil hustý déšť, který kurty doslova bičoval, takže zápas se musel dohrávat druhý den. Pro změnu v úmorně spalujícím slunečním žáru, který ovšem Djokoviče probral.

„Zvládl jsem to. Uspěl jsem, i když jsem nehrál zrovna dvakrát dobře. Ale i tohle zjištění je pozitivní, neboť jsem sám sobě dokázal, že dokážu vítězit, i když mně to zrovna nejde,“ přiznával a v náramně dobrém rozpoložení obdaroval publikum i několika vtípky a bonmoty.

„Vím, že vstupenky byly hodně drahé, takže jsem se snažil, abyste si za své peníze mého tenisu patřičně užili. Proto jsem přivolal déšť, aby se finále natáhlo na dva dny, proto jsem s výjimkou prvního kola hrál všechny zápasy na tři sety, i když jsem je mohl ukončit mnohem dřív.“

Na tradičních amerických zastávkách v Indian Wells a Miami však Djokoviče humor přešel. Na prvním tisícovém turnaji v kalifornské poušti vypadl v osmifinále s Chorvatem Ivanem Ljubičičem. V turnaji, který následoval na Floridě, skončil dokonce hned ve druhém kole s belgickým outsiderem Olivierem Rochusem, figurujícím na žebříčku až někde kolem stopadesáté příčky a pravidelně končícím své turnajové putování vesměs hned v úvodním kole. Jenže v Key Biscayne získal Djokerův skalp.

A to už bylo moc. Taková potupa se nemohla obejít bez následků. Rodinný klan Djokovičů se usnesl, že najatý americký kouč Todd Martin v realizačním týmu skončí. A Djoker rozhodnutí samo sebou posvětil.

„Neloučíme se ve zlém, ale spolupráce s Toddem nefungovala, jak jsme si představovali,“ přiznávala srbská hvězda, která angažovala dvaačtyřicetiletého amerického trenéra v předchozím roce údajně jen proto, aby jí pomohl zlepšit servis a voleje. Už po půl roce se ovšem rozešli.

„Problém byl v tom, že si s mým trenérem Vajdou příliš nerozuměli. Měli jiný pohled a odlišné názory, nedokázali spolu komunikovat. To se stává ale téměř pokaždé, když máte dva kouče. Todd je sice skvělý chlap a určitě i výborný trenér, jenže já chci dál pokračovat s Mariánem. I proto, že jsme spolu už dosáhli množství úspěchů a ještě jich hodně vybojujeme. Tvoříme dobrý tým, jsme spíš rodina, než aby mezi námi panoval vztah hráče a trenéra. On má dobré srdce a přístup, čehož si na něm cením nejvíc. Vždy je ke každému štědrý a hledá v lidech jen to dobré,“ oznamoval dvaadvacetiletý Djokovič, když se z nepříliš vydařených amerických toulek vrátil do Evropy, aby se v Monte Carlu, kam už natrvalo přesídlil a kde se stal jako spousta jiných tenisových hvězd rezidentem, chystal na antukovou část sezony.

Zase s Vajdou. Od dubna opět s trenérem, k němuž se vrátil, i když Marián Vajda už víceméně počítal s tím, že se po čtyřech letech s Djokerem rozcházejí. Byl tady přece Todd Martin. Američan, který se na rozdíl od něho dostal v Melbourne i New Yorku do finále grandslamových turnajů, a na žebříku se jeden čas prodral až na čtvrtou příčku. Slovenský kouč najednou cítil, že dvoumetrový americký ranař není v jejich týmu jen proto, aby pomáhal Novakovi se servisem a voleji.

„Zpočátku jsem si opravdu myslel, že Todd takovou roli bude mít a že ji přijímá. Vždyť už jednou jsme najali trenéra, aby Djokovičovi pomohl právě s voleji. Australan Mark Woodforde byl sice během své aktivní kariéry víceméně specialistou na čtyřhru, ale právě ve volejích a hře na síti byla jeho síla. Jenže přišel a za měsíc jsme se zase rozcházeli. Nefungovalo to.

A teď s Toddem jsem měl ten pocit zase. Měl s Novakem pracovat na servisech a volejích a k tomu mu přidávat i zkušenosti, jak se ve vypjatých okamžicích na kurtu koncentrovat a zachovávat chladnou hlavu, jenže on pochopil své angažování zcela jinak. Začal mluvit do techniky. A kdyby do ní jen mluvil, on boural to, kam jsme dospěli. Novakovu techniku zcela měnil.

Uběhl měsíc a žádný pokrok nebyl patrný. Utekly tři a Djoker na tom byl se servisem ještě hůř, než když Todd přišel. Nebylo mi to po chuti a nijak jsem se tím netajil. Ani před Novakem, ani před jeho otcem. V duchu jsem si říkal, že jsem svou úlohu splnil, a proto odejdu, i když Novak sám o rozchodu neuvažoval a s podobnou myšlenkou nikdy nepřišel.

Jenže dva trenéři, to skutečně nemohlo fungovat. I Djokovičové k tomu dospěli, a i proto se Novak po návratu z Ameriky vrátil,“ přiznával Marián Vajda po více než roce v rozhovoru se slovenskými novináři, jak složité období na jaře roku 2010 prožívali.

Nakonec však k sobě našli zase cestu a od dubna se opět začali chystat společně. Na tradiční Monte Carlo a Řím. Na klání u nich doma v Bělehradu, které nemohl Djoker samozřejmě vynechat. Vše proto, aby se připravili na pařížský Grand Slam.

Ani jeden z turnajů nevyhrál. V Monte Carlu i v Římě se stal jeho osudem Španěl Fernando Verdasco.

Jednou v semifinále, podruhé ve čtvrtfinále, kde se zase potkali.

Doma v Bělehradě Djokera pro změnu brzdily zdravotní problémy násobené únavou a vyčerpáním. Dokonce byl díky tomu nucen vzdát čtvrtfinále s o pět let mladším krajanem Filipem Krajinovičem.

Čert ale vem obhajobu, důležitější bude, aby byl v pořádku za dva týdny v Paříži. Přijel vysmátý, dobře naladěný, sršící vtipem.

Když ho francouzská televize pozvala do tradiční show, kde se tenisové hvězdy při karaoke pořádně rozparádí, samozřejmě neodmítl. A kdyby jen to, se srbským spoluhráčem Viktorem Troickim připravili číslo, při němž se bavila celá Francie a jež se stalo na internetu doslova hitem.

Parodovali totiž hit Shakiry Gypsy. Nebo spíše videoklip, který ho doprovázel a v němž dělal kolumbijské star partnera Španěl Rafael Nadal.

Jasně že si své číslo vychutnali. Djoker s bujným poprsím dmoucím se pod bílým tričkem a blonďatou parukou na hlavě, Troicki naopak vysvlečený do půl těla a s vlnícími se černými kadeřemi. Řádili jako utržení ze řetězu. Třeli se o sebe, svíjeli se, ani rozpustilé poplácání po zadku Shakiry si neodpustili.

Kam se na ně hrabal Andy Murray se svým Michaelem Jacksonem nebo Robin Söderling, jenž zalovil pochopitelně ve švédských vodách a vytasil se s hitem Gimme Gimme Gimme od legendární skupiny ABBA. Ani domácí JoWilfried Tsonga neměl takový úspěch, i když se v oranžové mikyně a s mikrofonem v ruce rozparádil u jukeboxu při songu I Gotta Feeling od The Black Eyed Peas.

Jenže zatímco při karaoke byl Djoker za hvězdu, na dvorcích Roland Garros skončil už ve čtvrtfinále.

A stalo se tak zase se soupeřem, od něhož prohru nečekal, neboť budoucí manžel české tenistky Ivety Benešové Rakušan Jürgen Melzer figuroval na žebříčku až ve třetí desítce.

Na Djokera mít neměl, protože doménou Melzera byla hlavně čtyřhra. Však se to také hned ten rok potvrdilo, neboť s Němcem Philippem Petzschnerem vyhrál Wimbledon a za rok si podobný triumf zopakoval právě s Ivetou Benešovou i v mixu.

Možná i toto vědomí sehrálo u Djokoviče roli. Lehkost, s níž vyhrál první dva sety a měl nad soupeřem jasně navrch, pocit jen umocnila. Jenže levák Melzer prožíval ten rok v singlu svou nejlepší sezonu, takže Djokovič překvapivě padl. Ani na druhém Grand Slamu sezony se mezi čtyři poslední nedostal.

Posvátná tráva All England Clubu mu měla přinést rehabilitaci. Důkaz, že Djokerovo vzkříšení se opravdu koná a že srbská tenisová hvězda přes všechny výkyvy, vzestupy a propady zase stoupá vzhůru.

A v Londýně za hvězdu skutečně byl, neboť právě on byl vybrán, aby se společně s americkými sestrami Serenou a Venus Williamsovými, Dánkou Caroline Wozniackou a pochopitelně s Rogerem Federerem a Andym Roddickem nejen setkal, ale i poobědval s britskou královnou Alžbětou II., která ten rok zavítala po dlouhých třiatřiceti letech na Wimbledon.

Ve středu proto rychle vyprovodil Djoker z druhého kola amerického kvalifikanta Denta Taylora a na čtvrtek 24. června se oblékl jako modeman ze žurnálu. Poklonu čtyřiaosmdesátileté královně, oblečené do modrozeleného kostýmku a klobouku stejné barvy, sice cvičit nemusel, neboť ta byla svěřena domácímu Andymu Murrayovi a Finovi Jarkkovi Nieminenovi, jejichž utkání na centrálním kurtu Její Veličenstvo královna posléze sledovala, ale předepsaný protokol nabiflovat musel.

Aby ne, když na terase All England Clubu obědvala s britskou panovnicí skutečně vybraná tenisová společnost, v níž se obzvláště vyjímaly slavné postavy minulosti Martina Navrátilová, Billie Jean Kingová či třeba poslední britská vítězka dvouhry Virginia Wadeová. Mimochodem, při poslední návštěvě před třiaatřiceti lety předávala Alžběta II. právě jí wimbledonskou trofej.

Po předkrmu z lososa a následném kuřeti na pomerančích a medu došlo samo sebou i na tradiční wimbledonské jahody se smetanou a mátovým sirupem. Královský protokol pamatoval na každou drobnost a sebemenší detail.

Jindy rozverný a humorem sršící Djoker se jím striktně řídil, stejně jako se snažil podřídit svým představám a touhám i protokol tenisový, režírovaný už ovšem nikoli královským ceremoniářem, ale turnajovým pavoukem.

Až do semifinále s Berdychem vycházelo všechno skutečně podle jeho představ. Na druhý den po královské audienci vyřadil Španěla Montañése, v osmifinále vyprovodil Australana Hewitta, ve čtvrtfinále tchajwanské překvapení jménem Lu Jansun. Tomáš Berdych však představoval konečnou. Proto ty vzteklé Djokerovy reakce, debaty se sudím na empiru, zahozená raketa, popuzené výkřiky na mladšího bratra.

„Nezvolil jsem právě správnou taktiku, protože jsem se jen bránil. Dělal jsem chyby, ke všemu mi nevycházel servis, nakumulovalo se toho prostě moc. Snad bych ještě se zápasem něco udělal, kdybych ve druhém setu zvládl tiebreak, ale pak už bohužel... Nezasloužil jsem si vyhrát, Berdych hrající velký turnaj byl prostě lepší,“ přiznával Djokovič, když emoce a vášně opadly a on se smířil s tím, že si vysněné finále nezahraje.

Dlouhých deset týdnů si musel počkat. Teprve modrý newyorský beton přinesl v září 2010 světové dvojce vykoupení. Až na posledním Grand Slamu sezony se Djokovič dočkal postupu do finále. Přitom projel kus Kanady a Spojených států, aby si dokázal, že tvrdý povrch je tím pravým a jeho hře nejvíc vyhovujícím.

V Torontu ovšem skončil po semifinálové partii s Rogerem Federerem, a když to společně s Rafaelem Nadalem jako dva nejvýše postavení hráči na žebříčku zkusili ve čtyřhře, vyřadili je kanadští synové českých a srbských emigrantů Vasek Pospisil a Milos Raonic hned v prvním kole. A to si obě hvězdy tenisového nebe libovaly, že jim společné účinkování prospěje a pomůže a že je s podivem, proč spolu dlouhých čtyřiatřicet let nikdy nehráli dva nejlepší hráči světa čtyřhru.

Po lekci od dvou bezejmenných se už ani Nadal, ani Djokovič tolik nepodivovali. Zato v Cincinnati se Djoker divil, že po prohře s domácím Roddickem končí pro změnu už ve čtvrtfinále, a musí si tudíž zákonitě pokládat otázky, zda se očekávaná forma na US Open opravdu dostaví.

Flushing Meadows ho ovšem nezklamalo. V prvním kole se s krajanem Viktorem Troickim k postupu doslova protrápil, neboť potřeboval pět setů, aby udolal parťáka, co nikdy žádnou zábavu nezkazí. Ale dál už šlo všechno hladce.

A to se přitom ten rok v New Yorku měnilo počasí stejně vrtošivě jako módní výstřelky místních celebrit. Čtyřicetistupňová vedra vystřídaly větrné poryvy, pohrávající si s míčky tak, že i nejlepší hráči působili na kurtu jako nešikové, aby v samém závěru turnaje dvorce ve Flushing Meadows skrápěl i déšť.

Dost možná, že právě Djokovič si ho na pomoc přivolal. Podobně jako začátkem roku v Dubaji.

V New Yorku po něm toužil moc a moc. Snad i proto po semifinálovém maratonu se Švýcarem Federerem spínal ruce k obloze, aby si přivolal pomoc shůry. Byl tak vyčerpaný, že ho představa nejdůležitějšího zápasu sezony hraného hned druhý den proti Nadalovi přímo děsila. Možná, že někde při toulkách světem od domorodých kouzelníků či šamanů opravdu odkoukal, jak se přitahuje voda z nebe. Třeba se ale jen tenisovému pánubohu srbského mladíka zželelo.

Déšť skutečně přišel, a proto se finále neustále odkládalo. Jednou, podruhé, potřetí. Ani den odpočinku navíc však Djokovičovi nepomohl.

Bilance předchozích tří duelů, v nichž Nadala na tvrdém povrchu porazil, byla k ničemu. Bílé triko s Novakovým portrétem, v němž během celého turnaje chodil jeho otec, ve finále magickou moc také nemělo. Emocionální výlevy, rozmlácená raketa a výbuchy vzteku a hněvu na sebe i okolí mladému Srbovi také nepomohly. Vědomí, že se už účastí ve finále vrátil do role světové dvojky, rovněž ne.

Únava z vypjatého a vyčerpávajícího semifinále s Federerem se na něm projevovala s ubíhajícím časem a výměnami stále víc a víc.

„Nebrečím, nestěžuji si, protože na výsledku stejně nic změnit nedokážu. Dokázal jsem se sice po zápase s Federerem sebrat a zotavit, ale stejně to nestačilo. Přiznávám, zklamaný jsem, protože jsem po trofeji moc toužil, jenže Rafa je dnes prostě nejlepší na světě,“ přiznával Djokovič na kurtu, kde mezitím jeho španělský přemožitel oblečený v černém předváděl tradiční rituál, jímž slaví každou velkou turnajovou výhru. A na dvorci největšího tenisového stadionu světa s obzvláštním nadšením, neboť US Open vyhrál poprvé v životě. Tím zkompletoval sbírku kariérních grandslamových trofejí, jako teprve sedmý hráč na světě. Pětkrát do té doby vyhrál French Open, dvakrát Wimbledon, jednou Australian Open. Teď mu konečně ležela u nohou i Amerika...

Djoker se sice ani ve Flushing Meadows triumfu nedočkal, ale účast ve finále čtvrtého Grand Slamu sezony mu obrovsky pomohla. V sebevědomí a sebedůvěře určitě. Na cestě, po níž chtěli s trenérem Vajdou dál jít, pochopitelně také. A závěr sezony jim potvrdil, že si vybrali správnou cestu.

„Vyjasnil si všechno v hlavě. Jeho první velký triumf na Australian Open přišel příliš brzy, takže zmátl všechny. Jeho i celé okolí. Mě nevyjímaje. Jenže teď už Novak vyzrál jako osobnost a pochopil, jakou cestou chce jít. Uvědomil si, že vztekání a rozčilování mu k dalšímu vzestupu nepomůže. Že šaškováním se sice odreaguje, ale větší koncentrace se tím nedostaví. Že na sobě musí hlavně dál tvrdě pracovat,“ vykládal trenér Marián Vajda o svém srbském svěřenci, když se ve druhé polovině září schylovalo v Bělehradě k semifinálovému střetnutí Davisova poháru mezi srbskými a českými tenisty.

Djoker na něj přiletěl znavený a vyčerpaný. První páteční zápas dokonce vynechal, nakonec ale své reprezentaci pomohl k vítězství 3:2, a tudíž i k postupu do vysněného finále. Po Američanech a Chorvatech zůstali na srbských raketách i Češi. Srbsko bylo na nohou. A jeho tenisový bůh Djokovič také.

Poté odletěl na asijské turné, kde vyhrál turnaj v Pekingu a zahrál si semifinále v Šanghaji. V hale ve švýcarské Basileji sice rok starý primát neobhájil, zato svému přemožiteli Rogeru Federerovi upřímně gratuloval k pětašedesátému titulu, jehož ziskem překonal domácí tenista Djokovičův idol z dětství Peta Samprase, čímž vstoupil jednou provždy do síně nesmrtelných.

Na listopadový Turnaj mistrů do Londýna dorazil Djoker v náramném rozpoložení. Bavil se tenisem i vším, co setkání nejlepších hráčů světa provází. Malováním autoportrétů vytvářených míčky namočenými v barvě a odpalovanými z kurtu proti bílému plátnu s obrysem postavy každého z hráčů.

Návštěvou svého fotbalového idolu Diega Maradony, který se objevil v hale v průběhu prvního setu Djokovičova zápasu s Berdychem, a hned se vkolébal do Djokerova hráčského boxu. Diego, jehož božskou rukou si chtěl potřást každý z hráčů elitního turnaje, tam nejenže vydržel až do konce, ale při každém vydařeném úderu mladého Srba vyskakoval, tleskal a upřímně se radoval.

Aby ne, když ty dva pojí víc než jen vzájemný obdiv. Posílali si dárky, vyměňovali fotbalové dresy i tenisové rakety, jeden o druhém mluvili jen v superlativech. V londýnské O2 Areně se však osobně setkali vůbec poprvé, takže možná i proto překročil Djokovič stín předchozího roku, postoupil ze skupiny a vypadl až v semifinále.

Ovšem spokojený a hlavně přesvědčený, že jeho éra skutečně přichází. Měl pravdu. Po prosincovém triumfu Srbů ve finále 99. ročníku Davis Cupu doba Djokoviče nastala opravdu.

Modlou i díky salátové míse

Ten marš jim pomáhal a hnal je dopředu. Dodával jim sílu a odvahu. Vyvolával v nich emoce a vášně.

Stejné jako v srbské dělostřelecké kavalérii, když se za první světové války postavila při bojích na Drině mohutným vojskům rakouskouherského mocnářství.

Teď Marš na Drinu pomáhal srbským tenistům. Pokaždé, když v bělehradské hale nastala přestávka a zazněl řízný pochod ze stejnojmenného filmu, bylo až bytostně cítit, kolik síly a energie z těch tónů domácí hráči i diváci nasávají. Jak je burcují. Jak je poženou vpřed.

Čeští hráči Tomáš Berdych s Radkem Štěpánkem se o tom přesvědčili při semifinále Davis Cupu. Domácí tenisový bůh Novak Djokovič k němu přiletěl z Ameriky pouhé dva dny před první dvouhrou. Unavený a vyčerpaný, protože finále US Open se vzhledem k dešti hrálo až v pondělí a on v něm svedl čtyřsetovou bitvu s Nadalem.

Doma ho vítali jako spasitele a daviscupového zachránce, on se ale na úvodní zápas necítil. Nikola Pilič, od něhož se Djoker tenisu v dětství učil a kterého si teď vymohl, aby dělal u srbské reprezentace poradce, to na něm vycítil. Proto jednasedmdesátiletý tenisový mág, který už k triumfu v Davisově poháru dovedl Němce i své Chorvaty, zakouzlil. Proto Djoker k úvodnímu střetnutí nenastoupil. Přitom vlastenec, na něhož bylo celé Srbsko pyšné.

Když šlo o odtržení Kosova, stál v první řadě těch, kteří protestovali. Veřejně a nahlas.

„Kosovo je Srbsko,“ netajil se svým postojem.

Když šlo o reprezentaci Srbska v Davis Cupu, nechyběl v družstvu téměř nikdy. Dvacet dnů mu scházelo do sedmnáctých narozenin, když si v něm odbýval premiéru, aby ho už po několika letech sám táhl vzhůru. Až do elitní Světové skupiny ho přivedl, i když si přitom zkusil své. Třeba v červencovém čtvrtfinále v Chorvatsku, kde na něho ve Spaladium Areně ve Splitu pískali a hrozili mu smrtí.

„Zabijte Srby,“ ozývalo se z hlediště, když se při slavnostním zahájení hrála srbská hymna.

A co teprve když Djokovič porazil chorvatskou jedničku Marina Čiliče a se srbskou vlajkou na ramenou slavil postup. Stopy válečného konfliktu na Balkáně z devadesátých let v lidech prostě zůstaly. Jizvy se nezhojily. Nacionalistické vášně zase hořely. V semifinále proti Čechům se na ně hrálo také, to se ví.

Také proto Marš na Drinu . Proto frenetické povzbuzování „Nole, Nole“, jakmile se Djoker v hale objevil.

Všechno mu bylo předem odpuštěno. Míček napálený do hlediště, stejně jako raketa roztřískaná o reklamní panel. Balonek napálený do podavače míčků. Teatrální svíjení na kurtu, když se nedělní zápas s Berdychem nevyvíjel podle jeho představ a on potřeboval čas na odpočinek.

„To nemá smysl komentovat,“ pravil český tenista, kterého Djokovič svou hereckou etudou vyvedl z míry a tempa natolik, že zápas nakonec prohrál.

Zato Djoker byl pasován na boha na zemi. Na srbského krále.

Už když vyhrál v roce 2008 v Melbourne první Grand Slam v životě, stalo se jeho přece jen trochu nezvyklé jméno Novak jedním z nejpopulárnějších v celé zemi. Narození kluci ho dostávali do kolébky, aby se jmenovali stejně jako novodobý srbský hrdina. Jen v regionech Nova Varos, Polimle a Pripole jich agentura Fonet napočítala třicet.

Filmoví tvůrci se předháněli, aby ho zlákali pro své projekty. A svedli to, když mu v televizním seriálu nabídli roli prvního srbského krále Alexandra I. Karadjordjeviče, který se po I. světové válce stal panovníkem Království Srbů, Chorvatů a Slovinců, jež se posléze stalo Královstvím jugoslávským.

Ještě předtím se ovšem stal Djoker králem tenisovým. Pro své Srbsko určitě, přičemž žádnou roli nehrálo, že k finálovému střetnutí s Francií nastupoval jako světová trojka. Svou misi splnil a pro celou zemi se stal uctívanou modlou.

Společně s Tipsarevičem, Zimonjičem a pochopitelně Troickim, který po vítězství na Llodrou získal rozhodující třetí bod, finále vyhráli a získali „salátovou mísu“ pro Srbsko.

Neskutečné, co se v hale dělo. Troicki ze sebe serval tričko. Tipsarevič vystavoval na odiv potetované tělo. Djokovičovi vystříhali ve vlasech kříž, aby poté šel stejně jako všichni jeho spoluhráči dohola. Bělehrad a celá země s ním vyšilovala nadšením. Vždyť Srbové se stali teprve třináctým národem, který ve stoleté historii Davisova poháru triumfoval.

„Neuvěřitelné. Je to největší vítězství nás hráčů, celého týmu, celého srbského národa. Ani si pořádně neuvědomujeme, čeho jsme dosáhli,“ nekrotil v tu chvíli Djoker ani trochu svůj jižanský temperament.

„Jsme všichni velcí bojovníci, to máme společné. A všichni jsme psychicky nesmírně odolní, což je dáno podmínkami, v nichž jsme vyrůstali. Náš tenis se zrodil v bahně a teď je na samém vrcholu,“ věštil prorocky Tipsarevič, že nastává nová éra. Srbská. Djokovičova.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .