Kapitola 8

Větší než pekařský učedník

„Víte co,“ řekl Cyril. „Já mám nápad.“

„Bolí to moc?“ otázal se Robert soucitně.

„Nech si to, jo? Já to myslím vážně.“

„Nech toho, Bobe,“ napomenula ho Antea.

„Ticho pro Veverčákovo kázání,“ pravil Robert.

Cyril zaujal pohodlnější pozici na okraji dešťové nádrže vzadu na dvoře, kde se všichni nacházeli, aby mohl promluvit.

„Přátelé, Římané, spoluobčané – a spoluobčanky – my jsme spolu našli Samijáda. Přáli jsme si od něho ledacos. Dostali jsme křídla a byli jsme krásní jako den – to teda byla zvlášť velká ptákovina, jestli chcete něco vědět –, měli jsme bohatství a hrad, a taky byla ta nepříjemnost s cikány a Mrnětem. Ale co z toho máme? Vlastně se nám nesplnilo nic, co by stálo za řeč.“

„No – děly se věci,“ poznamenal Robert, „to taky za něco stojí.“

„Nestojí, pokud to nejsou ty správné věci,“ odporoval Cyril. „Tak jsem uvažoval –“

„To snad ne?“ zašeptal Robert.

„Abych tak řekl, v tichu noci. To je, jako když se vás zeptají na něco z dějepisu – třeba kdy přišel Vilém Dobyvatel nebo tak něco – a celou dobu to víte, ale když se vás zeptají, tak se vám to v tu ránu vypaří. Dámy a pánové, víte, že když tady spolu blbneme, děje se spousta věcí, a pak najednou zničehonic člověka napadne to správné přání –“

„Slyšte, slyšte!“ pravil Robert.

„– napadne ho to správné přání, i když je jinak slabší na hlavu,“ pokračoval Cyril. „Možná i Roberta by mohlo napadnout něco užitečného, kdyby si ten svůj ubohý mozeček tolik nenamáhal a nesnažil se něco vymyslet. – Buď ticho, Bobe, povídám! Všechno mi zkazíš.“

Bitka na okraji dešťové nádrže je vzrušující, ale nemůže dopadnout jinak než mokře. Když bylo po všem a chlapci se aspoň trochu usušili, řekla Antea:

„Tys to fakt začal, Bobe. Čest je teda zachována a Veverčák může pokračovat. Takhle nám za chvíli celé ráno uteče.“

„Tak dobře,“ uznal Cyril a ždímal si vodu z okraje kabátu,“ uzavřeme mír, jestli Bob chce.“

„Pax teda,“ řekl Robert nabručeně. „Jenomže mám nad okem bouli jako kriketový míček.“

Antea mu trpělivě nabídla kapesník prachové barvy a Robert mlčky ošetřoval své rány. „No tak, Veverčáku,“ vybídl ho.

„Tak teda – budeme si prostě hrát na loupežníky nebo na pevnost nebo na vojáky, nebo co vždycky hrajeme. A určitě nás přitom něco napadne. Vždycky to tak je.“

Ostatní souhlasili. A hned se rozhodli, že si budou hrát na loupežníky. „To máte celkem jedno,“ řekla Jana smutně. Ani Roberta loupežnictví ze začátku moc nebavilo, dokud si Antea nevypůjčila od Marty červeně puntíkovaný šátek, v němž jí přinesl hajný ráno houby. Ten mu pak uvázala na čelo, takže z něho byl raněný hrdina, který včera zachránil život loupežnickému náčelníkovi. To mu okamžitě pozvedlo náladu. Všichni se rychle ozbrojili luky a šípy, pověšenými na zádech, což vypadalo působivě. A zastrčíte-li si za pas deštníky a kriketové pálky, hned začnete vypadat jako po zuby ozbrojený bandita. Bílé letní klobouky, do kterých se zastrká několik krocaních per, taky vypadají velice loupežnicky. Kočárek Mrněte pokryli červenomodře kostkovaným ubrusem, a tak z něho udělali zásobní vůz. Mrně spící uvnitř jim v tom nijak nevadilo. A už se loupežnická banda vydala po cestě k pískovně.

„Měli bychom být blízko Samijáda,“ řekl Cyril, „pro případ, že by nás něco najednou napadlo.“

Je to všecko pěkné, když se rozhodnete, že si budete hrát na loupežníky – nebo hrát šachy nebo pingpong nebo jakoukoli zajímavou hru –, ale není lehké pustit se do toho pořádně, když víte, že zrovna za rohem na vás čeká splnění spousty báječných přání, jaká vás jen napadnou – nebo taky nenapadnou. Hra se trochu táhla a některým loupežníkům se začalo zdát, že ti druzí jsou otravové, a také jim to upřímně řekli, když tu náhle se objevil na cestě pekařský učedník s chleby v košíku. Tady byla příležitost, kterou nesměli propást.

„Stát, ani hnout!“ vykřikl Cyril.

„Peníze, nebo život!“ zvolal Robert.

A postavili se k chlapci každý z jedné strany. Ten však se bohužel vůbec do hry nezapojil. A byl na pekařského učedníka pořádný čahoun. Řekl jen: „Nechte si to, jo?“ a velmi neuctivě loupežníky odstrčil.

Robert ho tedy chytil do lasa pomocí Janina švihadla, které místo aby ho drželo za ramena, jak to měl Robert v úmyslu, svezlo se učedníkovi na nohy a podrazilo mu je. Koš se rozsypal a krásné čerstvé chleby poskakovaly po zaprášené vápencové cestě. Děvčata se hned rozběhla je posbírat, kdežto Robert si to v té chvíli rozdával s pekařským učedníkem jako muž s mužem a Cyril jim to soudcoval. Švihadlo se jim všem omotávalo kolem nohou jako had, který se snaží je usmířit. Ale neusmířilo – naopak, dřevěné rukojeti, které je mlátily do lýtek a kotníků, účinkovaly docela opačně. Já vím, že je to v této kapitole už druhá rvačka, ale nemohu si pomoci. Byl to prostě takový den. Víte, že jsou dny, kdy jakoby samy od sebe vznikají hádky, aniž byste to měli v úmyslu. Kdybych psala příběh pro děti do časopisu, jaké se četly v mém mládí, byl by Robert jistě vyhrál. Ale já jsem jako George Washington, neumím vyslovit lež, a tak musím prozradit, že Robert prohrál na celé čáře, a to už podruhé během jednoho dne. Pekařský učedník mu udělal modřinu pod druhým okem, a protože neměl o férovém boji ani páru, vytahal ho taky za vlasy a kopl ho do kolena. Robert potom vždycky tvrdil, že by ho byl zpráskal, kdyby tam nebyly holky. Já si tím ovšem nejsem tak jistá. Bylo to ale opravdu takhle, a to žádnému chlapci na sebeúctě nepřidá.

Cyril ze sebe právě strhával kabát, aby šel bratrovi pořádně pomoci, když tu se mu Jana s pláčem vrhla kolem nohou a prosila, ať toho nechá, nebo dostane taky. Dovedete si představit, jak se přitom cítil Robert. Ale ještě horší bylo, když se mezi něj a pekařského učedníka vrhla Antea a popadla toho neférového bojovníka kolem pasu a zapřísahala ho, ať toho nechá.

„Nech už mého bratra!“ žadonila plačky. „On to tak nemyslel – to byla jen hra. A určitě je mu to líto.“

Chápete, jak nespravedlivé bylo tohle vůči Robertovi. Kdyby měl totiž pekařský učedník v sobě trochu rytířství a kdyby podlehl Anteinu prošení a trapným omluvám, Robert by mu příště nepomohl nic udělat. Ale toho se Robert skutečně nemusel bát. Rytířství bylo pekařskému učedníkovi docela cizí. Hrubě Anteu odstrčil a kopanci a nevybíravými slovy hnal Roberta po cestě až do pískovny a tam ho posledním kopnutím poslal rovnou na hromadu písku.

„Já ti dám, ty malej všiváku!“ řekl a šel posbírat své chleby a pak dál za prací. Cyril, kterého Jana pořád zoufale držela za nohy, nemohl nic dělat, protože by jí ublížil. Učedník odcházel celý rudý a zpocený a ještě naposled je nazval bandou idiotů, než konečně zmizel. Teprve pak Jana pustila Cyrila. Ten se důstojně obrátil a odešel za Robertem a dívky ho plačky následovaly.

Nebyla to moc veselá společnost, která se shromáždila v písku kolem vzlykajícího Roberta – protože ten opravdu vzlykal, hlavně vzteky. To se ví, že opravdový hrdina by byl nevzlykal – ten by byl prostě vyhrál, což se Robertovi nepovedlo.

Cyril se zlobil na Janu a Robert se vztekal na Anteu. Děvčata vypadala jako hromádky neštěstí a na pekařského učedníka nikdo nevzpomínal v dobrém. Nastalo, jak říkají Francouzi, výmluvné ticho.

Pak zaryl Robert podpatky a ruce do písku a kroutil se vzteky. „Jen ať počká, až vyrostu – pak uvidí, zbabělec! Mizera jeden! Já ho tak nenávidím! Ale já mu to oplatím – takhle si dovolovat jen proto, že je větší než já!“

„Ty sis ale začal,“ řekla Jana neopatrně.

„To vím taky, ty hloupá – jenže to bylo z legrace – a koukni, jak mě kopnul!“

Robert strhl ponožku a ukazoval fialovou modřinu trochu do červena.

„Já bych si jen přál, abych byl větší než on, to je všechno.“

Zabořil ruce do písku a v tu ránu vyskočil, protože se dotkl něčeho chlupatého. Byl to samozřejmě Psamiades – to se ví, že tam číhal, aby jim zase něco provedl, jak se pak vyjádřil Cyril. A to se ví, že se Robertovo přání v tu ránu splnilo a že byl větší než pekařský učedník. Byl ale mnohem, mnohem větší. Byl větší než strážník, který stával před lety na křižovatce u zámečku a vlídně pomáhal babičkám přes křižovatku – a to byl největší člověk, kterého jsem já kdy viděla, a taky nejhodnější. Nikdo z nich neměl v kapse míru, takže si Roberta nemohli změřit, ale byl větší než váš táta, kdyby se postavil mamince na hlavu, což by jí ovšem nikdy neudělal. Byl vysoký asi deset nebo jedenáct stop a podle toho měl široká ramena. Jeho šaty naštěstí vyrostly s ním, takže tu teď stál, velikánskou ponožku měl shrnutou a ukazoval na své ohromné noze širokánskou modřinu. Na jeho obří tváři stály ještě pořád veliké slzy vzteku. Vypadal tak překvapeně a ve svém bílém límci tak směšně, že se ostatní neubránili smíchu.

„Ten Samijád nám zase dal,“ řekl Cyril.

„Nám ne – mně,“ opravil ho Robert. „Kdybyste měli trochu slušnosti, řekli byste mu, aby vás taky tak zvětšil. Nedovedete si představit, jak je to hloupé,“ dodal bezmyšlenkovitě.

„Já ani nechci, já vidím, jak hloupě to vypadá,“ odvětil Cyril. Antea ho však přerušila:

„Nechte už toho! Já nevím, co to do vás dnes, kluci, vjelo. Podívej, Veverčáku, nebuď takový. Pro Roberta to musí být hnusné, když je tam nahoře tak sám. Měli bychom jít za Samijádem a říct si ještě o jedno přání, aby nás opravdu taky takhle zvětšil.“

Ostatní neradi souhlasili – když však našli Psamiada, nechtěl jim to splnit.

„Ani nápad,“ řekl a třel si pacičkami tvář. „Robert je hrubián a vůbec mu neuškodí, když bude mít chvíli nesprávnou velikost. Proč mě vyhrabával těma hnusnýma vlhkýma rukama? Div na mě nesáhl! Je to úplný divoch. Kluk z doby kamenné by byl rozumnější.“

Robert měl opravdu vlhké ruce – od slz.

„Jděte pryč a nechte mě konečně na pokoji. Já nevím, proč si nemůžete přát něco rozumného, třeba něco k jídlu nebo k pití nebo slušné chování nebo dobrou náladu. Jděte už!“

Skoro na ně zavrčel, zatřásl vousky a nasupeně se k nim otočil hnědými zády. I ti, co si dělali nejvíc nadějí, tušili, že s ním nebude žádná řeč.

Obrátili se znovu k obrovskému Robertovi.

„Co budeme dělat?“ řekli sborem.

„Za prvé si to půjdu vyřídit s tím pekařským učedníkem, odpověděl posupně Robert. „Dohoním ho na konci cesty.“

„Nebudeš přece mlátit někoho, kdo je menší než ty, brácho,“ káral ho Cyril.

„Vypadám na to, že bych ho mlátil?“ řekl Robert opovržlivě. „Nejradši bych ho zabil, to jo. Ale vyřídím si to s ním přece jen. Počkejte, až si vytáhnu ponožku.“ Vytáhl si ponožku, která byla velká jako pytel, a odkráčel. Dělal kroky dlouhé šest nebo sedm stop, nebylo pro něj tedy těžké dojít pod kopec a počkat si tam na pekařského učedníka. Ten si pohazoval prázdným košíkem a čekal na svého mistra, aby ho svezl vozem, až rozveze chleba po chalupách podél cesty.

Robert se přikrčil za kupou sena ve dvoře, a když uslyšel kluka, jak si píská, vyskočil na něj a popadl ho za límec.

„Tak,“ řekl čtyřikrát hlasitěji než obyčejně, protože i jeho tělo bylo čtyřikrát větší, „a teď tě naučím kopat menší kluky.“

Popadl pekařského učedníka a posadil ho na stoh sena, což bylo asi šestnáct stop nad zemí, a pak si sám sedl na střechu stáje a vysvětlil učedníkovi, co přesně si o něm myslí. Učedník to asi ani neslyšel, protože byl úplně v šoku. Když mu Robert pověděl všechno, co měl na mysli a některé věci dvakrát, zatřásl s ním a řekl:

„A teď si slez, jak umíš,“ a nechal ho tam.

Nevím, jak se učedník dostal dolů, zato vím, že mu mistrův vůz ujel, a když přišel pozdě do pekárny, bylo z toho plno řečí. Je mi ho líto, ale aspoň se naučil, že se bojuje rukama, a ne nohama. Dostal se pak ještě do větších potíží, když se snažil vysvětlit, že zmlátil nějakého kluka a pak že na něj přišel obr velký jako kostel, protože tohle mu už nikdo nevěřil. Uvěřili mu příštího dne, ale to už mu k ničemu nebylo.

Když Robert došel domů, našel ostatní v zahradě. Antea rozumně požádala Martu, aby jim dala oběd na zahradu, protože do jídelny by se Robert takhle veliký ani nevešel. Mrně, které klidně prospalo celé bouřlivé dopoledne, teď začalo kýchat a Marta řekla, že je malý nachlazený a že musí zůstat doma.

„Takhle je to určitě lepší,“ řekl Cyril, „vždyť si představte, jak by začal ječet, kdyby tě viděl takhle velikého.“

Robert se skutečně dal označit v konfekčním číslování jako nadměrná velikost. Do předzahrádky vkročil rovnou přes železnou branku.

Marta jim přinesla ven oběd – bylo to studené telecí s pečenými brambory a jako další chod ságový pudink se švestkami.

Samozřejmě si nevšimla, že by byl Robert nějaký větší než obyčejně, a dala mu stejnou porci masa a brambor jako vždy a nic víc. Nedovedete si představit, jak mrňavý vypadá váš obvyklý oběd, když vy sami jste mnohokrát větší. Robert vzdychl a požádal o další chleba. Ale Marta mu nechtěla v jednom kuse přidávat. Kromě toho spěchala, protože ji chtěl navštívit hajný, až půjde z pouti v Benenhurstu, a ona se na to chtěla vyparádit.

„Co kdybychom taky šli na pouť,“ řekl Robert.

„Takhle veliký nemůžeš nikam chodit,“ odpověděl Cyril.

„A proč ne?“ odporoval Robert. „Na poutích ukazují obry mnohem větší než já.“ „Mnohem ne, to teda – “ začal Cyril, když tu Jana vyjekla: „Jů!“ tak hlasitě, že ji začali bouchat do zad a ptát se, jestli nespolkla pecku.

„Ne,“ odpověděla, celá bez dechu od toho bouchání, „to není pecka, to je nápad. Vezmeme Roberta opravdu na pouť, a budeme ho tam ukazovat a necháme si za to zaplatit! Tak konečně ze starého Samijáda něco vyrazíme!“

„Mě brát, to tak!“ rozčilil se Robert. „To spíš já tam vezmu vás!“

A tak to taky dopadlo. Líbilo se to velice každému kromě Roberta, jehož nakonec usmířila Antea tím, že mu nabídla dvojnásobek toho, co každý z nich vydělá. Ve stáji byl malý kočárek pro poníka. A protože bylo záhodno dostat se na pouť co nejrychleji, přivolil Robert, že je tam sveze. Dokázal rázovat tak rychle, že pro něj bylo jednoduché je na pouť dovézt. Bylo to jako když ráno vozil v kočárku Mrně, které se teď kvůli rýmě nemohlo výpravy zúčastnit.

Byl to zvláštní zážitek, vézt se v kočárku, který táhl obr. Každý si to ohromně užíval, kromě Roberta a několika náhodných kolemjdoucích. Ti většinou zůstávali kolem cesty úplně paf, jak řekla Antea. Když byli u Benenhurstu, schoval se Robert do sýpky a ostatní šli na pouť.

Bylo tam vidět houpačky, rámusící kolotoč, střelnici a místo, kde se házelo na kokosy. Cyril by byl rád zkusil trefit se do kokosu, ale odolal a šel k ženě ve střelnici, která nabíjela malé pušky před vystavenými lahvemi visícími na provázku na látkovém pozadí.

„Tady, panáčku,“ řekla. „Jedna rána za penny!“

„Ne, děkuju,“ řekl Cyril, „my přišli kvůli práci, ne kvůli zábavě. Kdo je tady šéfem?“

„Cože?“

„Kdo je tady šéfem – kdo to tady vede?“

„Tamhle,“ ukázala na tlustého člověka ve špinavém plátěném kabátě, spícího na slunci. „Neradím ti ale, abys ho budil moc zhurta. Nemívá pak dobrou náladu, zvlášť když je takhle horko. Radši si střel, než se vzbudí.“

„Je to dost důležité a bude z toho mít užitek. Myslím, že ho bude mrzet, jestli jen tak odejdeme.“

„No, jestli z toho kápnou peníze,“ rozmyslela se žena. „A neděláš si legraci? O co vlastně jde?“

„Jde o obra.“

„Nepovídej?“

„Pojďte se na něj podívat,“ vybídla ji Antea.

Žena se na ně zadívala pochybovačně, pak zavolala otrhanou holčičku v pruhovaných punčochách a v zašlé bílé spodničce, která jí vykukovala pod hnědými šaty, a nechala jí střelnici na starost. Nato se obrátila k Antei a řekla: „Tak si pospěšme! Ale jestli si přece jen děláš legraci, radši mi to řekni rovnou. Já jsem hrozná dobračka, ale můj Bill je učiněný postrach a –“

Antea ji vedla do sýpky. „Je to opravdu obr,“ ujišťovala. „Je to obrovský kluk v klukovských šatech, jako má tady bratr. A my jsme ho radši nepřivedli na pouť, protože by na něj lidi koukali, většinou jsou z něho paf. Mysleli jsme, že byste ho třeba mohli ukazovat a dostat za to nějaký penny. Taky byste za to ukazování mohli dát něco nám, a spíš hodně, protože my jsme mu slíbili dvojnásobné množství všeho, co vyděláme.“

Žena zamumlala něco nezřetelného, z čehož děti vyrozuměly jen „to jsem blázen“, „cvoci“ a „starou belu“. Z toho nebyly zrovna moudré.

Vzápětí popadla Anteu za ruku a velmi pevně ji držela. Antea pořád musela myslet na to, co by se stalo, kdyby Robert odešel nebo náhle nabyl své pravé velikosti. Věděla však, že Psamiadovy dary opravdu vydrží do slunce západu, ať je to sebenepříjemnější, a nějak se jí nezdálo, že by Robert odešel sám, když je takhle veliký.

Když vešli do sýpky a Cyril na Roberta zavolal, začalo se v seně něco hýbat a Robert začal vylézat. Nejdřív ruka a rameno, potom noha. Když žena uviděla ruku, řekla: „No ne!“ a když vylezla noha, zvolala: „Na mou duchu!“ Když se pak pomalu a těžce objevil celý Robertův ohromný zjev, nabrala dech a začala chrlit spoustu výrazů, mezi nimiž „cvoci“ a „stará bela“ byly to nejmírnější. Nakonec se vrátila ke srozumitelné mluvě.

„Co za něj chcete? Dáme každou rozumnou cenu. Seženeme speciální náklaďák – nebo aspoň vím, kde se dostane dobrej z druhý ruky – jak v něm bylo slůně, co chcíplo. Co za něj chcete? On je praštěnej, že? To obři bývají – ale takovýho jsem ještě – ne, nikdy! Co za něj chcete? Z ručky do ručky. Bude se u nás mít jako král – a prvotřídní krmení – a ohákneme ho jako zatracenýho vévodu. Jistě je to ťululum, jinak by vás děti nenechal, abyste ho tahaly po světě. Tak co za něj budete chtít?“

„Oni nic,“ řekl Robert přísně. „Já nejsem o nic větší ťululum než vy, spíš míň. Budu se dnes u vás předvádět, když mi dáte –“ zaváhal nad tou strašnou sumou, kterou chtěl vyslovit, „když mi dáte patnáct šilinků.“

„Platí,“ řekla žena tak rychle, až měl Robert dojem, že se nedocenil a že měl žádat třicet. „Tak pojď za mým Billem a domluvíme cenu za sezonu. Myslím, že bysme ti mohli dát za tejden dvě libry. Pojď – a skrč se, jak jen to jde, propána!“

Robert se moc skrčit nedokázal, takže zakrátko se kolem nich nahromadilo plno lidí a Robert vešel na udupaný trávník, kde se konala pouť, v čele nadšeného procesí. Přešel zježené zaprášené strniště ke vchodu do největšího stanu. Vlezl dovnitř a žena šla vzbudit svého Billa. Byl to ten spící tlusťoch a buzení se mu vůbec nelíbilo. Cyril se na to díval štěrbinou ve stanovém plátně a viděl, jak se mračí a mává těžkou pěstí a ospalou hlavou. Žena na něj rychle promluvila. Cyril slyšel „himbajs“ a „největší, jakýho jsi kdy viděl, fakt“ – a začalo se mu zdát stejně jako Robertovi, že patnáct šilinků bylo opravdu málo. Bill se doploužil ke stanu a vešel dovnitř. Když uviděl, jak je Robert veliký, řekl mezi jiným „ať do mě hrom“ – víc si toho děti nezapamatovaly – ale vytáhl hned patnáct šilinků, většinou v šestipencích a měďácích, a podal je Robertovi.

„Později se domluvíme, co budeš brát, až skončí dnešní představení,“ řekl s chraptivou srdečností. „Propánajána! Budeš se u nás mít tak dobře, že se ti vůbec nebude chtít pryč. Umíš něco zazpívat, nebo nějaký kousek?“

„Dnes ne,“ řekl Robert, který zavrhl oblíbenou maminčinu písničku Znám já jeden krásný zámek, což bylo jediné, co ho v tu chvíli napadlo.

„Sežeň Leviho a vyhoďte ty zatracený fotky. Vykliďte stan. Dej tam ňákou záclonu nebo něco,“ poroučel muž. „Sakra, to je škoda, že na něj nemáme trikot! Ale do týdne ho mít budeme. Mladíku, čeká tě štěstí. Tos dobře udělal, žes přišel ke mně, a ne k některejm, který bych moh jmenovat. Některý lidi svý obry mlátěj a nedají jim najíst, tak jak říkám, u mě tě potkalo štěstí jako nikdy. Protože já jsem úplný jehně, fakt.“

„Já se nebojím, že by mě někdo bil,“ shlížel Robert na to jehně. Musel přitom klečet, protože stan byl pro něj příliš malý, ale i tak pohlížel na většinu lidí svrchu. „Mám ale strašný hlad – kdybyste mi dali něco k jídlu.“

„Hele, Beky,“ řekl Bill chraptivě, „dej mu něco k zakousnutí – ale něco dobrýho, jo!“ Následovalo šeptání, z něhož děti slyšely jen „vylepit to černý na bílým – hned ráno“.

Pak šla žena pro jídlo – byl to nakonec jen chleba a sýr, ale hladový Robert přivítal i to. Muž pak šel rozestavit hlídky kolem stanu, aby mu Robert neutekl s jeho patnácti šilinky.

„Jako bychom byli nepoctivci,“ zlobila se Antea, když pochopila, k čemu ty hlídky jsou.

Pak začalo velmi zvláštní a zároveň také podivuhodné odpoledne.

Bill svému řemeslu rozuměl. Za chvíli byly uklizeny fotografické pohledy na krajinu i čočky, kterými se na ně hledělo, že byly jako živé, a také osvětlení. Přes stan byl přehozen závěs – ve skutečnosti to byl starý červenočerný koberec. Robert se skrýval za ním a Bill stál na stole na podnožích vpředu před stanem a řečnil. Docela mu to šlo. Začal s tím, že obr, kterého váženému publiku dnes předvede, je nejstarší syn císaře San Franciska. Kvůli nešťastné lásce k vévodkyni z ostrovů Fidži musel prý opustit domov a uchýlit se do Anglie, země to volnosti, kde má na svobodu každý právo, ať je sebevětší. Nakonec oznámil, že prvních dvacet, kteří vstoupí, uvidí obra za pouhou třípenci. „Potom už cena stoupne,“ oznámil Bill, „a nemohu vám zatím říct, na kolik. Teď je tedy vaše příležitost.“

Mladík, který vyvedl svou slečnu, když měla odpolední volno, vystoupil první. Jednal přitom jako kníže, na penězích mu nezáleželo. Slečna chce vidět obra? Uvidí tedy obra, i když musí za oba zaplatit tři pence, ačkoli ostatní atrakce byly za penny.

Cíp závěsu se pozvedl a dvojice vstoupila. V příštím okamžiku slečna vyjekla tak, že se každý zachvěl. Bill se praštil do stehna. „To je ono!“ zašeptal ženě. Byla to opravdu účinná reklama Robertových půvabů. Když dívka vyšla, byla celá bledá a třásla se. Kolem stanu se nahromadil dav.

„Jaké to bylo?“ zeptal se jeden šafář.

„No strašný, ani byste nevěřil svým vočím,“ řekla. „Je to velký jak stodola a strašně divoký. Úplně mi ztuhla krev v žilách. Zanic bych o to nechtěla přijít.“

Divokým dojmem působil Robert jen proto, že se snažil, aby se nesmál. Chuť smát se ho ostatně brzo přešla, a než se slunce schýlilo k západu, bylo mu spíš do pláče než do smíchu, a ještě spíš se mu chtělo spát. Celé odpoledne za ním totiž chodili lidé po jednom, po dvou a po třech a Robert si s nimi musel potřásat rukama, když si to přáli, a nechat do sebe strkat, nechat se ohmatávat, bouchat do sebe a tahat, aby se ti zvědavci přesvědčili, že je opravdu opravdický.

Ostatní děti seděly na lavici a koukaly se a strašně se nudily. Zdálo se jim, že tohle je nejtěžší způsob, jak si vydělat na chleba. A za pouhých patnáct šilinků! Bill už vydělal čtyřikrát tolik, protože pověst o obrovi se rozkřikla široko daleko a přijížděli sem obchodníci na vozech a bohatí lidé v kočárech. Jeden pán s monoklem a s velkou žlutou růží v knoflíkové dírce Robertovi vlídně šeptal, že mu dá deset liber za týden, když vystoupí v Křišťálovém paláci. Robert to musel odmítnout.

„Já nemůžu,“ řekl s lítostí. „Nemůžu to slíbit, když to nemůžu splnit.“

„Ach, to jsi chudák, on tě tady drží asi na léta, viď. No, tady je moje navštívenka, až ti smlouva vyprší, přijď za mnou.“

„To přijdu – jestli budu pořád takhle veliký,“ odvětil Robert pravdivě.

„No, jestli ještě trochu vyrosteš, tím líp,“ mínil pán.

Když odešel, kývl Robert na Cyrila a požádal ho:

„Řekni jim, že si musím dát přestávku. A ať mi donesou svačinu.“

O svačinu bylo rychle postaráno a na stan připevnili oznámení:

Pak nastala rychlá válečná porada. „Jak se odsud dostanu? Už o tom přemýšlím celé odpoledne.“

„No co, až slunce zapadne a budeš zase normálně veliký, prostě odejdeš. Přece nám nemohou nic udělat.“

Robert vyvalil oči. „Jak to, že ne?“ Vždyť nás můžou třeba zabít, až uvidí, jak vypadám normálně. Kdepak, musíme vymyslet něco lepšího. Až slunce zapadne, rozhodně musíme být sami.“

„Já vím,“ řekl Cyril rázně a šel ke dveřím, za nimiž Bill kouřil hliněnou dýmku. Cyril slyšel, jak říká tiše Beky: „– jako bys zdědila poklad.“

„Heleďte,“ oslovil ho Cyril, „za chvilku můžou lidi zase dovnitř. Obr to skoro už dojedl. Ale při západu slunce musí zůstat o samotě. V té době bývá hrozně divný, a jestli ho někdo bude vyrušovat, tak neručím za to, co se stane.“

„Copak?“ zajímal se Bill. „Co je mu?“

„Já nevím, je to – taková změna,“ odpověděl Cyril pravdivě. „Není vůbec ve své kůži – ani byste ho nepoznal. Je prostě divný, a někomu se může něco stát, jestli ho při západu slunce nenecháte o samotě.“ To byla taky pravda.

„Po západu slunce se vzpamatuje, doufám?“

„Samozřejmě, půl hodiny po západu slunce bude zase úplně normální.“

„No tak ho radši nechme,“ přimluvila se žena.

A tak když scházelo asi tak půl hodiny do západu slunce, byl zase stan uzavřen „za účelem obrovy večeře“.

Dav se docela rozveselil nad obrovými jídly, jak následují krátce po sobě.

„No to se ví, on musí hodně jíst, když je takhle velikej,“ připustil Bill.

Uvnitř stanu děti rozčileně plánovaly ústup.

„Vy půjdete teď hned,“ poručil Cyril dívkám, „a upalujte domů co nejrychleji. No a tu zatracenou káru tu necháme, vezmeme si ji zítra. Robert a já máme stejné šaty. Nějak to zvládneme, to se uvidí. Jenom, holky, vy musíte zmizet, jinak to nejde. My umíme utíkat, kdežto vy ne, to nám nic nepovídejte. Kdepak, Jano, to nepůjde, aby Robert vyběhl a porážel lidi kolem. Policajti by hned šli po něm, a až by měl správnou velikost, v tu ránu by ho zavřeli. Musíte prostě pryč! Jestli ne, víckrát s vámi nepromluvím. Stejně je to vaše vina, jak jste nám ráno visely kolem nohou. Jděte už, povídám!“

A tak Jana s Anteou šly.

„My teda jdeme domů,“ řekly Billovi. „Obra vám tady necháme, buďte na něj hodní.“ A to, jak řekla Antea později, byl pěkný podvod, ale co měly dělat?

Jakmile odešly, obrátil se Cyril k Billovi.

„Podívejte,“ řekl mu, „on teď chce zase kukuřici – za druhým polem jsem nějakou viděl. Zaběhnu pro ni. Jo, a povídal, jestli by se nedal vzadu trochu nadzvednout cíp stanu? Prý nemůže vůbec dýchat. Já už dám pozor, aby tam na něj nikdo nekoukal. Přikryju ho a může se schrupnout, než tu kukuřici donesu. On když si něco usmyslí, tak mu to nikdo nerozmluví.“

Udělali tedy obrovi pohodlí pomocí hromady pytlů a staré celty. Závěs byl podvázán a bratři zůstali sami. Šeptem svůj plán ještě vylepšili. Zatím venku vesele vyhrávali u kolotoče a občas od něho zavolali na publikum, aby je přilákali.

Půl minuty po tom, co zašlo slunce, vyšel ze stanu hoch v obleku, a když šel kolem Billa, řekl:

„Tak já jdu pro tu kukuřici,“ a rychle se vmísil do davu.

V té chvíli vyšel zezadu ze stanu jiný chlapec a prošel kolem Beky, která hlídala tam.

„Já jdu pro tu kukuřici,“ řekl. A také on klidně odešel a ztratil se v davu. Ten vpředu byl Cyril a ten vzadu Robert – teď po západu slunce zase v původní velikosti. Prošli rychle polem a došli na silnici, kde Robert Cyrila dohonil. Pak se dali do běhu. Dostali se domů spolu s děvčaty, protože to byla dlouhá cesta a oni většinou běželi. Ještě delší jim však připadala druhého dne ráno, když po ní museli dotáhnout vozík a neměli žádného obrovského Roberta, který by jej táhl jako ohromná chůva kočárek a vezl by je jako miminka.

Nepovím vám, co říkali Bill a Beky, když přišli na to, že jim obr zmizel. Já to totiž nevím.

Kapitola 9

Být dospělý

Cyril jednou poznamenal, že v obyčejném životě je plno příležitostí, kdy by se splněné přání náramně hodilo. Na to myslel také ráno dva dny po tom, kdy se Robertovi splnilo přání, aby byl větší než pekařský učedník. Včerejší den jim úplně zabralo tahání kočárku z Benenhurstu domů.

Cyril se vzbudil časně a rychle se oblékl. S koupáním se nezdržoval, protože vany dělají hrozný rámus a on nechtěl vzbudit Roberta. Odešel sám jako jednou před ním Antea a běžel oroseným jitrem rovnou k pískovně. Vyhrabal velmi opatrně a jemně Psamiada a dal se s ním do řeči. Zeptal se ho, jestli ho už nebolí, jak se tuhle navlhčil do Robertových slz. Psamiades byl v dobré náladě a zdvořile řekl, že ne. Pak se zeptal:

„A teď, co bys rád? Asi jsi přišel proto, aby sis vyžádal něco pro sebe, o čem bratři a sestry nemají vědět, co? Radím ti tedy dobře: přej si pěkné tlusté megaterium a bude to.“

„Děkuji, dneska ne,“ odvětil Cyril opatrně. „Já jsem se chtěl zeptat na tohle – víš, jak tě vždycky napadají nějaká přání, zrovna když si na něco hraješ, že?“

„Já si hraju málokdy,“ řekl Psamiades chladně.

„Ale vždyť víš, jak to myslím,“ pokračoval Cyril netrpělivě. „Nemohli bychom si něco přát v té chvíli, kdy nás to zrovna napadne, ať jsme kdekoli? Abychom za tebou nemuseli pořád chodit a vyrušovat tě,“ řekl Cyril vychytrale.

„To dopadne zase tak, že si budete přát něco, co jste vůbec nechtěli, jako to bylo s tím hradem,“ zívl Psamiades a natáhl své hnědé pacičky. „Je to pořád to samé od té doby, co si lidé přestali přát pořádné zdravé věci. No ale ať je po tvém. Na shledanou.“

„Na shledanou,“ řekl Cyril zdvořile.

„Já ti něco řeknu,“ dodal Psamiades náhle a vystrčil své hlemýždí oči. „Už mě vůbec nebavíte – ani jeden z vás. Nemáte víc rozumu než ústřice. Radši zmiz!“

A tak Cyril šel.

„Že to ale dětem trvá, než vyrostou,“ řekl později toho dopoledne. Napadlo ho to poté, co mu Mrně vytáhlo nepozorovaně z kapsy hodinky, otevřelo je a s nadšeným broukání s nimi začalo rýt v záhoně jako s motyčkou. Ani když je pak namočilo do umyvadla, nedokázalo je očistit od bláta a přimět je, aby zase šly. Cyril mu ve vzteku řekl mnoho nepěkného, teď se však už uklidnil, a dokonce přivolil, že malého ponese kousek cesty do lesa. Přesvědčil už mezitím všechny ostatní o svém plánu, aby si nic nepřáli, dokud to opravdu nebudou chtít. Mezitím se domluvili, že půjdou do lesa na oříšky, a tam se pak usadili na mechové trávě pod jedlým kaštanem. Mrně vytrhávalo mech tlustýma ručičkama a Cyril si smutně prohlížel trosky svých hodinek.

„Ale vždyť on už roste. Že rosteš, brouku?“ řekla Antea.

„Lostu,“ řeklo Mrně vesele. „Já budu velikej, budu mít pifpaf a budu… budu…“ Tady mu selhala představivost, nebo se mu nedostávalo slov. Byla to ale stejně nejdelší řeč, na jakou se kdy zmohl, a každého to nadchlo, ba i Cyrila, který ho začal válet v mechu, až Mrně začalo nadšeně výskat.

„Jednoho dne opravdu vyroste,“ řekla Antea zasněně a hleděla na útržky modrého nebe, prosvítající mezi dlouhými rovnými listy kaštanu. V té chvíli však Mrně, které se vesele pralo s Cyrilem, natáhlo nožku obutou do pevné botičky a koplo bratra do prsou. Ozvalo se prasknutí, neboť to neviňátko rozbilo sklíčko tatínkových druhých nejlepších waterburyských hodinek, jež si Cyril bez dovolení vypůjčil.

„Že jednoho dne vyroste!“ vykřikl Cyril trpce a shodil Mrně do trávy. „To se ví, že vyroste – ale až to už nikoho nebude zajímat. Já bych si opravdu přál, aby –“

„Ach, dávej přece –!“ zvolala Antea úzkostlivě.

Jejich slova zazněla současně v dvouhlasém sboru:

„– pozor na jazyk!“ zvolala Antea.

„– vyrostl teď hned!“ dořekl Cyril.

Psamiades okamžitě splnil, co slíbil, a před očima zděšených sourozenců Mrně začalo náhle prudce růst. Bylo to přímo hrozné. Změna se s ním nestala tak rychle, jako to bylo obyčejně. Nejdřív se mu změnila tvářička. Byla pořád hubenější a delší, na čele se mu udělaly vrásky, oči byly zapadlejší a měly tmavší barvu, ústa byla delší a užší a nejstrašnější bylo, že mu pod nosem vyrostl knírek, přičemž to bylo pořád, až na tu tvář, dvouleté dítě v plátěných šatičkách a bílých vzorovaných ponožkách.

„Ach, já si to nepřeju! Já to nechci! Děcka, pomozte mi taky!“

Všichni pomáhali, jak mohli, protože ten pohled byl opravdu otřesný. Nepřáli si, aby Mrně tak rychle rostlo, měli z toho až závrať a div neztratili vědomí. Bylo to však málo platné, protože když se s nimi les přestal točit, spatřili náhle docela slušného mladíka ve flanelových kalhotech a ve slamáku – mladíka se stejným knírkem, který se předtím objevil Mrněti na rtech. Tohle bylo tedy dospělé Mrně! Jejich rozmilé Mrně! Byl to hrozný okamžik. Dospělé Mrně přešlo elegantně po mechu a opřelo se o kmen kaštanu. Slamák si posunulo do čela. Vypadalo unaveně a zřejmě se chystalo usnout. Jejich Mrně – to malé, zlobivé, milované Mrně – často usínalo v nejnevhodnějším okamžiku a na divných místech. Copak bylo toto nové Mrně v šedém flanelovém obleku a ve světle zelené kravatě taky takové? Nebo jeho mozek dospěl stejně jako jeho tělo?

Sourozenci o tom udělali válečnou poradu ve žloutnoucím kapradí nedaleko od spáče.

„Ať je to, jak chce, vždycky to bude hrozné,“ mínila Antea. „Jestli vyrostl taky uvnitř, nedá si od nás poroučet. A jestli je to uvnitř pořád děcko, jak si s ním vůbec poradíme? A za chvíli bude čas k obědu –“

„A my nemáme žádné oříšky –“ řekla Jana.

„Ale, co oříšky,“ odporoval Robert. „Jenomže oběd – já neměl už včera oběd, co by stál za řeč. Nemohli bychom Mrně uvázat ke stromu a jít na oběd, a pak že bychom se vrátili?“

„Jo, to bychom tak asi něco dostali, kdybychom se vrátili bez Mrněte!“ řekl Cyril zoufale. „A když se s ním vrátíme takhle, bude to stejné. Já vím, že za tohle mohu já, nemusíte mi to připomínat. Nejradši bych se neviděl a tím to končí. Otázka je, co teď budeme dělat?“

„Tak ho vzbudíme a vezmeme ho do Rochesteru nebo do Maidstonu a seženeme něco u cukráře,“ řekl Robert s nadějí.

„Že ho vezmeme? No, je to moje vina, já to nepopírám, ale zkuste si toho mladíka někam nutit. Mrně bylo vždycky rozmazlenec, ale teď když vyrostlo, nebude s ním vůbec k vydržení. Já to na něm úplně vidím. Podívejte se jen na tu jeho pusu.“

„No tak ho vzbudíme,“ navrhl Robert, „a uvidíme, co bude dělat. Třeba nás do Maidstonu vezme sám a něco nám tam koupí. V těch velikánských kapsách kalhot musí mít přece spoustu peněz. A obědvat prostě musíme.“

Losovali proto s kousky kapradí. Los padl na Janu, a ta tedy měla Mrně vzbudit.

Udělala to jemně, šimrala ho na nose větvičkou divokého zimolezu. Dvakrát řekl: „Hrom do těch much!“ – a pak otevřel oči.

„Ahoj, děcka!“ řekl líně. „Vy jste ještě tady? Kolik je, k čertu, hodin? Přijdete pozdě na baštu!“

„To se ví, že přijdeme,“ odpověděl Robert hořce.

„Tak alou domů,“ řeklo dospělé Mrně.

„A co ty?“ zeptala se Jana.

„No, jak daleko je na nádraží, co myslíš? Já bych třeba zajel do města a dal si něco v klubu.“

Všichni doslova zkoprněli hrůzou. Ubohé Mrně, samo a bez dozoru, chce do města dát si oběd v klubu! Třeba tam zůstane také na večeři. Třeba ho v té klubové nádheře ještě zastihne západ slunce a bezmocné, mrzuté, ospalé Mrně se octne mezi bezcitnými číšníky a bude zoufale volat svou Panty z hloubi klubovky! Antea se nad tou představou div nerozplakala.

„Ale to ne, Mrně, drahoušku, to nesmíš udělat!“ zvolala neopatrně.

Dospělé Mrně se zamračilo. „Má drahá Anteo, kolikrát ti mám opakovat, že se jmenuji Hilary Saint Maur Devereux? Z těchhle jmen si, děti, některé vyberte, ale rozhodně mi neříkejte Mrně, jako když jsem byl malý, vždyť je to trapné.“

Bylo to opravdu příšerné. To se z něho stal jejich starší bratr, nebo co? Vlastně ano, protože on vyrostl, zatímco oni ne. O tom si právě šeptali Antea s Robertem.

Ale z těch věčných dobrodružství, jak jim Psamiades pořád plnil přání, byli teď neobyčejně ostřílení.

„Drahoušku Hilary,“ řekla Antea a ostatní se nad tím oslovením začali kuckat, „víš, že tatínek nechtěl, abys jezdil do Londýna. Nechtěl nás tu nechat samotné bez tebe.“ (To jsem ale ulhaná potvora! řekla si tiše pro sebe.)

„Hele, když tedy jsi náš starší bratr,“ chytil se toho Cyril, „tak by ses měl chovat podle toho a vzít nás třeba do Maidstonu. Tam bychom si trochu užili a možná si vyjeli na řeku.“

„Nesmírně rád bych vám vyhověl,“ řeklo zdvořile Mrně, „ale ještě raději bych si vyrazil sám. Vy si jděte pěkně domů na oběd, a já třeba zaskočím na večeři. Nebo se možná vrátím, až budete v posteli.“

V posteli! Nebohá čtveřice si mezi sebou vyměnila výmluvné pohledy. Sotva je čeká nějaká postel, jestli se vrátí domů bez Mrněte.

„My jsme slíbili mamince, že na tebe budeme dohlížet, když tě vezmeme ven,“ řekla Jana, než ji mohli ostatní zarazit.

„Podívej, Jano,“ řeklo dospělé Mrně a shlíželo na ni s rukama v kapsách, „holčičky by měly být jenom vidět, ale ne slyšet. Odvykni si takhle lidi otravovat. Běžte teď pěkně domů – možná když budete hodní, tak vám dám zítra každému penny.“

„Hele, brácho,“ promluvil na něj Cyril co nejvíce jako muž k muži, „kam teď máš namířeno? Mohl bys vzít s sebou aspoň mě a Boba, když už nechceš holky.“

To bylo od Cyrila docela pěkné, protože nikdy moc nestál o to, objevit se na veřejnosti s Mrnětem, a tak to ovšem po západu slunce muselo dopadnout.

Tón muže k muži zapůsobil. „Já jen zajedu do Maidstonu na kole,“ řeklo nové Mrně nedbale a nakrucovalo si černý knírek. „Asi poobědvám U Koruny – a trochu si zavesluju na řece – ale na kolo vás přece všechny vzít nemůžu, že? Tak poběžte pěkně domů a buďte hodní.“

Vypadalo to beznadějně. Robert s Cyrilem se na sebe podívali s hrůzou. Antea vytáhla z pásku špendlík, což zanechalo zející díru mezi její sukní a živůtkem, a nenápadně, s tajemným úšklebkem jej podala Robertovi. Bratr se odplížil na cestu, kde opravdu stál krásný nový bicykl. Robert ovšem chápal, že když teď Mrně vyrostlo, tak bicykl musí samozřejmě mít. To byl vždycky i pro něho důvod, proč chtěl rychle vyrůst. Hned se dal se špendlíkem do práce a v tu ránu bylo jedenáct děr na zadním kole a sedm na předním. Byl by dokázal celých dvaadvacet, jenže šustění suchého lískového listí ho varovalo, že se ostatní blíží. Spěšně zmáčkl obě pneumatiky a byl odměněn syčením vzduchu ucházejícího z osmnácti děr.

„Uchází ti kolo,“ oznámil Mrněti Robert, celý překvapený z toho, jakým se to najednou naučil podfukům.

„Taky že jo,“ přisvědčil Cyril.

„Máš ho píchlé,“ sklonila se ke kolu Antea a ukázala trn, připravený k tomu účelu. „Podívej.“

Dospělé Mrně (nebo Hilary, jak mu teď musím říkat) si vytáhlo pumpičku a začalo hustit pneumatiku. Že je děravá, bylo vidět hned.

„Snad tu bude v okolí nějaké stavení, kde by se dalo sehnat vědro vody?“ zeptalo se Mrně. Stavení se našlo, a když bylo vidět, kolik děr v pneumatice je, všichni vzali zavděk svačinou pro cyklisty, kterou tam podávali. Byl to čaj s šunkovými chlebíčky, za který pak zaplatili z těch patnácti šilinků, co vydělal Robert, když byl obrem. Ukázalo se totiž, že Mrně u sebe nemá žádné peníze. To jeho sourozence značně zklamalo, ale něco takového se může koneckonců stát kterémukoli z dospělých. Robert se však aspoň najedl a to bylo také něco. Přitom se snažili klidně, ale důrazně přesvědčit Mrně (neboli Saint Maura), aby s nimi zůstalo zbytek dne v lese. Když spravil Saint Maur osmnáctou díru, ze dne už mnoho nezbývalo. Vzhlédl pak od dokončené práce s povzdechem úlevy a náhle si narovnal vázanku.

„Přichází sem nějaká dáma,“ řekl spěšně, „vypadněte, proboha. Upalujte domů – zmizte – vypařte se! Nechci, aby mě uviděla s houfem špinavých děcek.“ Jeho sourozenci byli opravdu poněkud špinaví, protože je předtím Mrně, dokud ještě bylo opravdovým Mrnětem, všechny poházelo hlínou. Příkaz dospělého Mrněte zněl však tak tyransky, jak řekla Jana později, že ustoupili do zadní zahrady a ponechali ho s jeho knírkem a flanelovým oblekem, aby oslovil mladou dámu, která právě vedla do předzahrádky kolo.

Paní domu vyšla ven a dáma se s ní dala do řeči, zatímco Mrně pozvedlo klobouk na pozdrav. Sourozenci neslyšeli, co povídá, ačkoli číhali za rohem u vědra na pomyje a natahovali uši ze všech sil. Zdálo se jim, že jejich chování je naprosto v pořádku, když je to s Mrnětem takové, jak později vysvětloval Robert.

Bylo dobře slyšet, jak Mrně říká s línou zdvořilostí:

„Vy jste píchla? Mohl bych vám pomoci? Když mě k tomu pustíte –?“

Za vědrem na pomyje se ozval zdušený smích a dospělé Mrně (jinak též Devereux) v tu stranu hněvivě blýsklo koutkem oka.

„To je od vás milé,“ řekla dáma a pohlédla na Mrně. Vypadala trochu ostýchavě, ale jinak docela rozumně, usoudili hoši.

„Teda já bych řek, že toho spravování duší má už pro dnešek dost,“ šeptal Cyril za vědrem, „a ještě kdyby tak věděla, že je to vlastně jen hloupé mimino!“

„Vůbec ne,“ sykla zlostně Antea. „Je to učiněný drahoušek, jen kdyby ho lidi nechali na pokoji. Je to pořád naše znejmilejší Mrně, i kdyby ho nějaký idiot proměnil v bůhvíco. Viď, Míco?“

Jana váhavě přisvědčila.

„Nyní Mrně – jemuž ovšem musím říkat Saint Maur – prohlíželo dámino kolo a mluvilo s ní skutečně velmi dospěle. Nikdo by nehádal, že ještě ráno to bylo buclaté dvouleté mimino, které rozbíjelo waterburyské hodinky. Když ale Devereux (tak by se mu mělo napříště říkat) vytáhl při opravování kola zlaté hodinky, všichni pozorovatelé za vědrem na pomyje udělali Ách! Zdálo se jim ukrutně nespravedlivé, aby Mrně, jež ráno rozbilo dvoje laciné, ale poctivé hodinky, mělo teď v dospělosti, do níž ho přivedla Cyrilova hloupost, svoje vlastní, zlaté, s řetízkem a přívěsky!

Hilary (jak mu teď budu říkat) zdrtil své sourozence pohledem a pak se obrátil k dámě, s níž mezitím zřejmě navázal přátelství:

„Dovolte mi, abych vás doprovodil aspoň na křižovatku – stmívá se a v okolí mohou být všelijací pobudové.“

Nikdo se už nedoví, co chtěla mladá dáma odpovědět na tu galantní nabídku, protože Antea, jen to zaslechla, vyběhla zpoza vědra, které přitom porazila. Z vědra vyšplouchla špína Mrněti (tj. Hilarymu) na ruku. Ostatní vyběhli také z úkrytu a najednou se tu zjevily všechny čtyři špinavé děti.

„Nechoďte s ním,“ přemlouvala Antea dámu vážně, „on nemůže nikam chodit!“

„Jdi pryč, holčičko!“ vykřikl strašným hlasem Saint Maur (jak mu teď budeme říkat). „Okamžitě jdi domů!“

„Neměla byste si s ním nic začínat,“ pokračovala Antea, které už na ničem nezáleželo. „On ani neví, kdo vlastně je. Ale on je něco úplně jiného, než vy si myslíte.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se dáma celá nesvá, zatímco Devereux (jak musím říkat dospělému Mrněti) se snažil Anteu odstrčit. Ostatní ji ale bránili a ona stála jako skála.

„Jen ho nechte jít s vámi, a hned uvidíte, jak to myslím,“ řekla Antea. „Co byste říkala tomu, kdyby s vámi najednou jelo z kopce malé bezmocné mimino, které nedosáhne nožičkama na šlapky a nedokáže kolo řídit?“

Dáma poněkud pobledla.

„Co jsou zač ty strašně špinavé děti?“ zeptala se dospělého Mrněte, jemuž se tu občas říkalo Saint Maur.

„Já nevím,“ lhal uboze.

„Ale Mrně, co to povídáš?“ vykřikla Jana. „Vždyť jsi náš malý bratříček, kterého máme tolik rádi. My jsme jeho velcí sourozenci, víte,“ vysvětlovala dámě, „a máme se o něj starat.“ Dáma nyní třesoucíma se rukama obracela kolo k brance. „Musíme ho dostat domů před slunce západem,“ pokračovala Jana, „nebo se stane bůhvíco. Víte, on je tak trochu zakletý, chápete?“

Mrně (totiž Devereux) se znovu a znovu snažilo upovídanou Janu zarazit, ale Robert s Cyrilem ho drželi každý za jednu nohu, takže se nic vysvětlovat nedalo. Dáma spěšně odjela a způsobila pak mezi svými příbuznými poprask u večeře, když jim vyprávěla, jak ji pronásledovala rodina nebezpečných šílenců. „Ta holčička měla úplně šílené oči. Já nevím, jak to, že ji nechali volně běhat.“

Když dáma na kole zmizela na cestě, Cyril vážně promluvil.

„Hilary, brácho, ty máš snad sluneční úpal. Co jsi to té dámě povídal? Počkej, až ti to budeme vyprávět, jen co budeš zase ve své kůži – takhle zítra ráno –, pak tomu nebudeš ani rozumět, natož abys tomu věřil! Teď pojď pěkně domů, brácho, a jestli nebudeš ráno v pořádku, tak řekneme mlékaři, aby zavolal doktora.“

Ubohé dospělé Mrně (neboli také Saint Maur) bylo tak popletené, že ani neodporovalo.

„Vypadá to, že jste se všichni zbláznili,“ řeklo hořce, „proto bude asi opravdu lepší, když vás vezmu domů. Ale nemyslete si, že vám to prominu. Zítra ráno si o tom ještě promluvíme.“

„To víš, že jo, Mrně,“ šeptala si Antea, „ale stejně to dopadne úplně jinak, než si myslíš.“

V duchu slyšela sladký milý hlásek malého Mrněte, tak odlišný od vyumělkovaného tónu protivného dospělého Mrněte (které se taky jmenovalo Devereux), jak říká: „Ci mou Panty, pudu k mej Panty.“

„Pojďme už teda domů, propána,“ řekla nahlas. „Ráno mi můžeš říct, co chceš.“ (Nebo co budeš umět, pomyslela si).

Smrákajícím se podvečerem se ploužila domů smutná společnost. Během Anteiny řeči dokázal Robert znovu zapracovat špendlíkem na pneumatice kola a Mrně (jemuž měli říkat Saint Maur nebo Devereux nebo Hilary) už mělo konečně dost neustálého spravování. Takže kolo jenom tlačili před sebou.

Slunce bylo u samého západu, když došli k bílému domu. Čtyři starší sourozenci by bývali raději počkali na cestičce, až slunce opravdu zapadne a dospělé Mrně (s jehož křestními jmény vás už nebudu obtěžovat) se konečně změní v jejich milého zlobivého bratříčka. On ale, jak byl dospělý, trval na tom, že půjde dál, a tak ho v přední zahrádce potkala Marta.

Jistě si vzpomínáte, že Psamiades to dětem zařídil tak, že služebnictvo v domě nezpozoruje žádnou změnu, způsobenou jejich přáním. Proto Marta viděla jenom obvyklou čtveřici s malým Mrnětem, batolícím se vedle sourozenců na tlustých dětských nožičkách. A protože o něj měla celé odpoledne hroznou starost, vrhla se k němu a popadla jej do náruče s výkřikem:

„Poď ke svej Martě, moje drahý kotě!“

Dospělé Mrně (jehož všechna jména teď s radostí zapomeneme) s ní ovšem zuřivě zápasilo. Tvářilo se zděšeně a zhnuseně. Jenže Marta byla silnější než ono. Zvedla ho a odnesla do domu. Žádné z ostatních dětí na ten obrázek do smrti nezapomene. Vyparáděný mladík v šedém flanelovém obleku se zelenou vázankou a s černým knírkem sebou zmítal v pevných Martiných pažích. Naštěstí nebyl příliš velký ani těžký. Marta ho odnášela a přemlouvala, aby byl hodný chlapec, že dostane mlíčko s chlebem! Naštěstí než došli na zápraží, slunce zapadlo, kolo se ztratilo a Marta nesla domů opravdové drahé ospalé dvouleté Mrně. Dospělé Mrně (nyní beze jména) bylo navždy totam.

„Navždy,“ řekl Cyril, „protože jak jen Mrně trochu povyroste, musíme ho hned začít cepovat pro jeho dobro – aby z něho pak nebylo tohle.“

„Žádné cepování nebude,“ řekla Antea pevně, „to bych se na to podívala!“

„Musíme na něj s vlídností,“ mínila Jana.

„Heleďte,“ řekl Robert, „když poroste normálně jako každý, bude spousta času ho vychovat. Dneska na tom bylo děsné to, že vyrostlo tak rychle. Na vylepšování nebyl vůbec čas.“

„On žádné vylepšování nepotřebuje,“ odporovala Antea. Zrovna totiž zaslechla otevřenými dveřmi hlásek šišlající právě tak, jak to slyšela v duchu odpoledne:

„Já lád Panty – já ci mou Panty!“

Kapitola 10

Skalpy

Možná by bývalo lepší, kdyby byl Cyril toho dne nečetl Posledního Mohykána . Ještě při snídani na to musel myslet, a když si nalil třetí šálek čaje, řekl zasněně: „Kdyby tak v Anglii žili indiáni – ani ne moc velicí, jenom tak jako my, abychom s nimi mohli bojovat!“

Nikdo s ním v té chvíli nesouhlasil, ale brzo na to všichni zapomněli. Jenomže když se vydali do pískovny, aby si řekli o sto liber v dvoušilinkách s královnou Viktorií, aby nebyla žádná mýlka – což jim připadalo vždycky jako rozumné přání, které se nemůže nijak zvrtnout – zjistili, že jsou už zase v kaši! Psamiades, který byl velmi ospalý, řekl nabručeně:

„Ale neotravujte. Už jsem vám to přání splnil.“

„Já o žádném nevím,“ bránil se Cyril.

„Copak si nepamatujete včerejšek?“ odvětil Psamiades ještě nepříjemněji. „Chtěli jste, aby se vám přání splnilo, ať jste kdekoli, a už jste si přáli ráno a teď to máte.“

„A co?“ ptal se Robert. „Já o tom nevím.“

„Tak vy jste na to zapomněli?“ Psamiades se začal zahrabávat. „To nevadí, brzo to poznáte. A to se nasmějete! Pěknou věc jste si vymysleli!“

„To se nám bohužel děje vždycky,“ řekla Jana smutně.

Divné bylo, že si nikdo nemohl vzpomenout, co si tak mohli přát. Na přání o indiánech si vůbec nikdo nevzpomněl. Bylo to ošklivé dopoledne. Každý se snažil vzpomenout si, co si to jen přáli, a každý očekával, že se za chvíli stane něco strašného. Byli z toho celí rozčilení: podle toho, co říkal Psamiades, věděli, že si přáli něco ještě nepovedenějšího než obvykle, a několik hodin strávili proto ve velikém napětí. Až před obědem zakopla Jana o  Posledního Mohykána , ležícího samozřejmě hřbetem vzhůru na zemi. Když Antea zvedala sestru spolu s knihou, najednou jí to došlo.

„Už to mám!“ A plácla sebou na zem. „Ach Míco, to je hrůza! On si přál indiány – Cyril – při snídani, nepamatuješ se? Řekl: kdyby tak byli v Anglii indiáni – a teď jsou tady a určitě začnou skalpovat lidi po celé zemi, na to dám krk.“

„Třeba jsou jenom v Northumberlandu a v Durhamu,“ uklidňovala ji Jana. Skoro si nedovedla představit, že by skalpování mohlo bolet lidi, kteří bydlí tak daleko.

„Nevěř tomu,“ odporovala Antea. „Samijád říkal, že jsme si vymysleli pěknou věc. To znamená, že přijdou sem. A co když budou chtít skalpovat Mrně?“

„Třeba se to skalpování při západu slunce napraví,“ doufala Jana, ale ne s takovým přesvědčením jako jindy.

„Kdepak!“ odporovala Antea. „Věci, které jsou způsobeny přáním, nikdy nezmizí. Podívej na těch patnáct šilinků! Míco, já teď musím něco rozbít, a ty mi musíš dát každý pěťák, který máš. Indiáni přijdou sem, chápeš? Ten hnusný Psamiades to skoro řekl. Chápeš, co jsem vymyslela? Pojď!“

Jana to vůbec nechápala. Šla však poslušně za sestrou do maminčiny ložnice.

Antea zvedla těžký džbán na vodu s namalovanými čápy a dlouhou trávou, nikdy pak na to nezapomněla. Odnesla ho do šatny a vylila opatrně vodu do vany. Potom s ním zase odešla do ložnice a hodila jej na zem. Víte, jak se vždycky džbán rozletí, když vám upadne náhodou. Když s ním ovšem uhodíte schválně, je to něco jiného. Antea s ním praštila třikrát a vůbec nic se nestalo. Nakonec musela vzít tatínkův zouvák a docela chladnokrevně džbán rozbít. Byla to nepříjemná práce.

Dále vypáčila pohrabáčem pokladničku pro misionáře. Jana jí ovšem namítla, že se to nemá, Antea však stiskla rty a řekla:

„Nebuď hloupá – to je otázka života a smrti!“

V pokladničce toho moc nebylo – jenom sedm šilinků a čtyři pence –, ale děvčata měla dohromady ještě čtyři šilinky. Lehko si spočítáte, že měly tedy přes jedenáct šilinků.

Antea peníze zavázala do kapesníku. „Pojď, Jano!“ a rozběhla se dolů ke statku. Věděla, že sedlák pojede toho odpoledne do Rochesteru. Vlastně měli oni čtyři jet s ním. Naplánovali to ještě ve šťastných časech, kdy mysleli, že budou mít sto liber v dvoušilincích od Psamiada. Každý z nich chtěl sedlákovi zaplatit dvoušilink. Teď mu Antea spěšně vysvětila, že nemohou jet, ale nemohl by místo nich vzít Martu s Mrnětem? Souhlasil s tím, ale nelíbilo se mu, že dostal jen dva a půl šilinku místo osmi.

Pak děvčata běžela zase domů. Antea byla rozčilená, ale nezpanikařila. Když na to vzpomínala později, musela připustit, že jednala s chladným rozmyslem, jako rozený generál. Vytáhla ze zásuvky krabičku a šla za Martou, která zrovna prostírala a neměla nejlepší náladu.

„Poslyš,“ řekla jí Antea, „já jsem rozbila u maminky v ložnici džbán na vodu.“

„To jsi celá ty – pořád něco vyvádíš,“ a Marta bouchla solničkou.

„Nezlob se, Martičko,“ lichotila jí Antea. „Já mám peníze na nový, jenom kdybys byla tak hodná a dojela pro něj. Tvoje sestřenice mají krám s porcelánem, ne? Já bych to chtěla dnes, kdyby se maminka zítra vrátila. Víš, že říkala, že možná přijede.“

„Ale vždyť máte jet do města sami,“ divila se Marta.

„To už si nemůžeme dovolit, jestli chceme nový džbán,“ odpověděla Antea. „Ale zaplatíme za tebe, jestli tam zajedeš ty. A hele, Marto, já ti za to dám svou krabičku od Libertyů. Podívej, jak je děsně hezká – vykládaná opravdovým stříbrem a slonovou kostí a ebenem jako Šalamounův chrám.“

„No jo,“ řekla Marta. „Hele, já tvou krabičku nechci, Anteo. Ty se zřejmě chceš zbavit na odpoledne chudáčka Mrněte. Nemysli si, že do tebe nevidím!“

To byla taková pravda, že by to Antea nejraději hned popřela. Jak to, že Marta v tu ráno všecko ví! Ale raději držela jazyk pěkně za zuby.

Marta bouchla o stůl chlebem, až sklouzl z prkénka.

„Já ten džbán potřebuju,“ řekla Antea tiše. „Zajedeš mi pro něj, viď?“

„No tak projednou ti to udělám. Ale ať neprovedete zase nějakou lumpárnu, až budu pryč – víc po vás nechci!“

„Sedlák prý pojede dřív,“ poháněla ji Antea. „Měla bys sebou raději hodit a obléci se. Vezmi si ty krásné fialové šaty, Marto, a klobouk s růžovými chrpami, a límeček se žlutou krajkou. Jana dodělá to prostírání a já umyju Mrně a připravím ho.“

Když myla Mrně, kterému se to nelíbilo, a když ho oblékala do svátečních šatů, vyhlédla Antea čas od času z okna. Zatím to bylo dobré, žádné indiány neviděla. Když se ve velkém spěchu a zmatku Marta celá zčervenalá s Mrnětem konečně vypravila a když byli pryč, Antea si hluboce oddechla.

„Aspoň on je teda v bezpečí!“ řekla a k Janině hrůze padla na zem a začala se rozplývat v slzách. Jana nechápala, jak někdo může jednat tak statečně a generálsky a pak to najednou vzdát a splasknout jako propíchnutý balonek. Je ovšem lepší nesplasknout, ale jistě pozorujete, že si to Antea dovolila, teprve když dosáhla toho, co chtěla. Odstranila drahouška Mrně z nebezpečí. Byla si jistá, že indiáni budou někde kolem bílého domu – sedlákův vůz se vrátí až po setmění, a tak si může trochu poplakat. Částečně plakala radostí, že to tak všecko dokázala. Poplakala si tedy asi tři minuty, zatímco ji Jana zoufale objímala a prosila, aby toho nechala.

Pak vyskočila, otřela si oči cípkem zástěry, takže jí celý ten den zůstaly červené, a šla to říct klukům. Jenže právě v té chvíli kuchařka zazvonila k obědu, a tak si nemohli nic povědět, zatímco se nesla na stůl sekaná. Pak kuchařka odešla a Antea začala vyprávět. Je ale chyba vyprávět něco napínavého, když člověk jí sekanou a vařené brambory. Na tom jídle je něco takového, co všecko pomyšlení na indiány kazí a dělá nepravděpodobným. Kluci se dokonce začali smát a řekli Antei, že je oslík.

„Prosím tě,“ pravil Cyril, „já si skoro pamatuju, že než jsem to řekl, tak si Jana přála, aby bylo hezky.“

„Kdepak,“ řekla Jana stručně.

„Ale prosím tě, kdyby to byli indiáni – podejte mi, prosím vás, sůl a hořčici, ať tu patlaninu dostanu dolů – kdyby to byli indiáni, tak už jich tu muselo být dávno plno. To je přece jasné. Určitě to bylo hezké počasí.“

„Tak proč říkal Samijád, že jsme si vymysleli něco obzvlášť pěkného?“ ptala se Antea. Dost se zlobila. Věděla, že se zachovala šlechetně a hrdinsky, a být potom nazvána oslíkem, to byl nevděk. Zvlášť když měla na svědomí vyloupenou misionářskou pokladničku a sedm šilinků a čtyři pence, které ji tížily jak olovo.

Nastalo ticho, během něhož kuchařka odnesla talíře od sekané a přinesla pudink se sirupem. Jen co odešla, Cyril začal znovu.

„Neříkám, že nebylo dobré zbavit se na odpoledne Marty a Mrněte. Ale s těmi indiány – vždyť víte, že když si něco přejeme, objeví se to hned v tu chvíli. To by tu indiáni byli už dávno.“

„A co když tu jsou,“ namítla Antea, „třeba někde číhají v křoví a ani o nich nevíš. Ty jsi na mě ale protivný!“

„Indiáni by tady opravdu mohli číhat, ne?“ snažila se je usmířit Jana.

„Ne, nemohli,“ odsekl Cyril. „A já nejsem protivný, jen mluvím pravdu. Takže ti říkám, že rozbít ten džbán byla úplná pitomost. A co se týče té misionářské pokladničky, tak to je myslím vlastizrada a nedivil bych se, kdyby tě za to pověsili, kdyby to někdo z nás –“

„Hele, nech toho, jo?“ napomenul ho Robert, jenomže Cyril toho nemohl nechat. Tušil totiž, že kdyby tu byli nějací indiáni, byla by to úplně jeho vina, a tak v ně raději ani nechtěl věřit. A snažit se nevěřit v něco, když tajně tušíte, že by to mohla být pravda, to člověku notně zkazí náladu.

„Taková blbost,“ pokračoval, „vymyslet si nějaké indiány, když můžete sami vidět, že se splnilo Janino přání. Podívejte se na to počasí – ach!“

Obrátil se právě k oknu, aby jim ukázal, jak je krásně – ostatní se také otočili – a rázem nastalo ledové ticho, které nikdo neměl sílu porušit. Po straně okna totiž mezi psím vínem vyhlížela tvář – hnědá tvář s dlouhým nosem, stisknutými rty a s velmi jasnýma očima. A ta tvář byla pomalovaná barevnými skvrnami. Byla lemovaná dlouhými černými vlasy a ve vlasech byla péra!

Všechny děti zůstaly stát s pusou dokořán. Pudink jim stydl nepovšimnut na talířích. Nikdo se nedokázal pohnout.

Náhle se hlava opatrně vytratila a kouzlo bylo zlomeno. Anteina první slova byla bohužel typicky holčičí.

„Tak vidíš, neříkala jsem to?“

Pudink pro ně ztratil všechen půvab. Zabalili každý svou porci do novin z předminulého týdne, schovali ji za papírovou ozdobu v krbu a běželi se nahoru bleskově poradit a prozkoumat situaci.

„Pax,“ řekl Cyril velkomyslně, když byli v maminčině ložnici. „Pantero, já jsem na tebe byl hnusný.“

„To nic,“ řekla Antea, „teď to ale vidíš!“

Jenomže z okna už žádné indiány vidět nebylo.

„No jo,“ ozval se Robert, „co ale budeme dělat?“

„Jediné, co mě napadá,“ prohlásila Antea, která se samozřejmě stala okamžitě náčelnicí, „že bychom se mohli sami převléct za indiány a koukat z okna, nebo dokonce vyjít ven. Oni by si mohli myslet, že jsme náčelníci mocného sousedního kmene, a – a třeba by nám nic neudělali, víte, kdyby se báli naší strašné pomsty.“

„A co Eliza? A kuchařka?“ zeptala se Jana.

„Ty jsi zapomněla, že si ničeho nevšimnou,“ připomněl Robert. „Nic nezpozorují, i kdyby je skalpovali nebo opékali na pomalém ohni.“

„Ale napravilo by se to všechno při západu slunce?“

„To se ví. Ono přece jen není možné, aby sis nevšimla, že jsi skalpovaná nebo opečená, a určitě bys na to přišla aspoň zítra, když už ne dnes,“ mínil Cyril. „Antea má asi pravdu, ale budeme potřebovat děsně moc peří.“

„Půjdu se podívat do kurníku,“ nabídl se Robert. „Jeden krocan tam nevypadá moc zdravě. Když mu vytrhám trochu peří, ani si toho nevšimne. Myslím, že je mu tak zle, že ani neví, co se s ním děje. Dejte mi nůžky.“

Nejprve důkladně prozkoumali dvůr, jestli tam nejsou nějací indiáni. Potom se Robert vydal přes dvůr. Za pět minut se vrátil celý bledý, ale per měl dost.

„Poslyšte, je to vážné,“ vyprávěl. „Nastříhal jsem ta péra, ale když jsem chtěl jít ven, šilhal na mě nějaký indián za kukaní. Zamával jsem na něj péry a zařval, a vypadl jsem dřív, než se od té kukaně vymotal. Pantero, sundej z našich postelí ty barevné pokrývky, a hoď sebou!“

S pomocí pokrývek a per a barevných šál ze sebe můžete udělat docela pěkného indiána. A tak i když nikdo z nich neměl dlouhé černé vlasy, bylo tu dost černé látky na obaly školních učebnic. Nastříhali ji na jemné třásně a ty si připevnili na hlavy pomocí žlutých stuh z nedělních šatů děvčat. Pak za stuhy nastrkali krocaní péra. Látka vypadala opravdu jako dlouhé vlasy, zvlášť když se začala trochu kroutit.

„Ale co naše tváře?“ všimla si Antea. „Vůbec nemají správnou barvu. My jsme všichni dost bledí, obzvlášť Cyril, ten je zelený jak sedma.“

„To teda nejsem,“ odporoval Cyril.

„Ti indiáni venku jsou spíš dohněda,“ zažehnával hádku Robert. „Vlastně bychom měli být červení – to je tak nejlepší, když už je člověk rudokožec.“

Nejčervenější věc v domě byla červená hlinka, kterou kuchařka používala na kuchyňské cihly. Děti ji umíchaly v misce s mlékem, jak to viděly dělat kuchařku. Pak si vzájemně namalovaly tváře a ruce, až byly stejně červené jako u kteréhokoli rudokožce – jestli ne červenější.

Vzápětí poznali, že vypadají opravdu strašlivě, když potkali na chodbě Elizu a ta hlasitě zaječela. Toto nevyžádané svědectví je velmi potěšilo. Spěšně ji pokárali, ať není husa, že je to jen hra, a pak už čtyři rudokožci vyšli ve svých pokrývkách a peří statečně vstříc nepříteli. To o statečnosti říkám ze slušnosti. Nicméně šli.

Podél živého plotu, který odděloval zahradu od divočiny, bylo vidět řadu tmavých hlav ozdobených množstvím peří.

„To je naše jediná šance,“ šeptala Antea. „Lepší než čekat na jejich strašlivý útok. Musíme to sehrát co nejlíp. Jako když v kartách děláte, že máte samá esa, a nemáte nic. Tak do toho! Huííí!“

Vyřítili se z branky s takovým válečným pokřikem, jaký jen dokážou vyloudit čtyři děti, jež v tom nemají mnoho cviku, a zaujali před řadou indiánů bojovný postoj. Ti byli všichni stejně vysocí, a to přesně jako Cyril.

„Doufám, že mluví stejně jako my,“ řekl Cyril v bojovném postoji.

Antea si tím byla jistá, ačkoli nevěděla proč. Zamávala bílým ručníkem, přivázaným k holi, což měla být vlajka příměří. Doufala, že to indiáni pochopí. Zřejmě to pochopili, protože jeden z nich, který byl hnědší než ostatní, postoupil kupředu.

„Chcete uspořádat pau-vau?“ navrhl naprosto srozumitelně. „Já jsem Zlatý orel z mocného kmene Skalních obyvatel.“

„A já,“ řekla Antea v náhlém vnuknutí,“ jsem Černá Pantera, náčelnice kmene – kmene – Mazavatíů. Mí bratři – totiž ne – nebo ano, kmen – Mazavatíové – se skrývají na úpatí tamtoho kopce.“

„A kdo jsou tito válečníci?“ obrátil se Zlatý orel k ostatním.

Cyril řekl, že on je velký náčelník Veverčák z kmene Moninkombo, a když viděl, že si Jana cucá palec a nemůže si zřejmě vymyslet žádné jméno, řekl za ni, že je to velká náčelnice Divoká kočka – v této zemi jí říkáme Míca Ferox – vůdkyně ohromného kmene Fitíziů.

„A co ty, statečný rudokožče?“ uhodil Zlatý orel náhle na Roberta. A ten si v tom leknutí vymyslel jenom, že je Bob, velitel Kapské jízdní policie.

„A nyní,“ vzkřikla Černá Pantera, „nyní hvízdneme a hned se objeví naše kmeny, mnohem početnější než vaše slabé síly, odpor je tedy marný. Vratiž se do své země, ó bratře, a kuř tam dýmku míru ve svém vampumu se svými squaw a svými medicinmany, obleč se do svých nejveselejších vigvamů a popíjej šťastně právě ulovené mokasíny!“

„Tys to všecko popletla,“ šeptal Cyril zlostně. Ale Zlatý orel se na ni jen zvědavě podíval.

„Vaše zvyky jsou nepodobné našim, ó Černá Pantero,“ pravil. „Přiveď tedy svůj kmen, ať můžeme uspořádat pau-vau, jak se sluší na velké náčelníky.“

„Však my je hned přivedeme,“ odvětila Antea, „i s jejich luky a šípy, s jejich tomahavky a skalpovacími noži a se vším, co si jen můžete vymyslet, jestli odtud rychle nezmizíte.“

Promluvila dosti odvážně, ale přesto jim všem divoce tloukla srdce a těžce se jim dýchalo. Neboť malí indiáni se kolem nich začali stahovat – přicházeli s hněvivým mumláním blíž a blíže, takže za chvíli byly děti úplně obklopeny tmavými, krutými tvářemi.

„Je to k ničemu,“ šeptal Robert. „Já to věděl. Musíme zkusit utéct za Psamiadem. Třeba nám pomůže. A když ne, pak doufám, že při západu slunce zase ožijeme. Jestlipak skalpování opravdu tolik bolí!“

„Já zamávám ještě jednou vlajkou,“ řekla Antea. „Jestli se stáhnou, budeme zdrhat.“

Jakmile zamávala ručníkem, nařídil náčelník svým lidem, aby ustoupili. Čtyři děti se pak divoce vrhly tam, kde se řada indiánů zdála nejtenčí. Jejich první útok porazil asi půl tuctu indiánů, přes jejichž těla děti přeskočily a pelášily k pískovně. Teď nebyl čas na pomalou, bezpečnou cestu oklikou. Všichni se vrhli přes okraj mezi žlutými a bledě fialovými květy a suchou trávou, klouzali mezi vchody k domečkům břehulí, padali, zachytávali se, zakopávali, brali pochopa a konečně se skutáleli až dolů.

Zlatý orel a jeho lidé je dohonili zrovna na tom místě, kde se ráno setkaly děti s Psamiadem.

Dopadení a celí udýchaní očekávali teď ubožáci svůj osud. Kolem nich se ježily ostře nože a sekery, ale ještě horší byl krutý svit v očích Zlatého orla a jeho bojovníků.

„Lhalas nám, Černá Pantero z Mazavatíů – a též ty, Veverčáku z Moninkombů. Také tito, Míca Ferox z Fitíziů a Bob z Kapské jízdní policie nám lhali, ne-li svými jazyky, pak svým mlčením. Lhali jste pod ochranou vlajky příměří bledé tváře. Nemáte žádných bojovníků. Vaše kmeny jsou vzdáleny – jsou na lovecké stezce. Jaký má být jejich osud?“ obrátil se Zlatý orel s hořkým úsměvem k ostatním indiánům.

„Uděláme oheň!“ křičeli členové kmene, a hned se tucet dobrovolníků vydalo pro dřevo. Čtyři děti – každé z nich držel po obou stranách jeden silný indián – se zoufale rozhlížely. Ach, kde jen je Psamiades!

„To nás chcete nejdřív skalpovat a potom péct?“ zeptala se Antea zoufale.

„Samozřejmě!“ Rudokožec na ni vykulil oči. „Tak se to přece dělá vždycky!“

Indiáni kolem dětí utvořili kruh a pak se usadili na zemi a hleděli na zajatce. Zavládlo hrozivé ticho.

Potom se začali vracet po dvou a po třech indiáni, kteří se vydali pro topivo. Vraceli se však s prázdnýma rukama, nenašli ani větvičku! V té části Kentu prostě žádné topivo není.

Děti vydechly úlevou, ale jejich oddechnutí skončilo zaúpěním hrůzy, když kolem nich najednou indiáni zablýskali vytasenými noži. V příští minutě každého z nich popadl jeden indián, děti zavřely oči a snažily se neječet. Čekaly na strašné říznutí nože – ale nedočkaly se. Hned nato je indiáni pustili a děti se sesunuly na bezmocnou hromádku. Hlavy je vůbec nebolely, jen jim na ně bylo divně chladno a v uších jim zněly divoké válečné výkřiky. Když se odvážily otevřít oči, uviděly čtyři nepřátele, křepčící kolem nich s divokým pokřikem, a každý z nich držel skalp s dlouhými černými vlasy. Sáhly si na hlavu – vlastní, pravé skalpy našly na svém místě! Ubozí nezkušení divoši opravdu děti skalpovali. Jenomže jim vzali jen – skalpy z černých látkových třásní!

Děti se začaly objímat a vzlykaly a smály se zároveň.

„Jejich skalpy jsou naše!“ prozpěvoval náčelník. „Špatné kořeny měly jejich nešťastné vlasy! Dostali jsme je bez boje, zvítězili jsme bez odporu! Jak lehce vydali skalpy nám, vítězným Skalním obyvatelům! Ach, jak malé je vítězství tak snadno dosažené!“

„Uvidíte, že za chvíli půjdou po našich opravdických skalpech, to se vsadím,“ řekl Robert a snažil se načervenit si vlasy rudou hlinkou, kterou měl na rukou a na tvářích.

„Jak nám naše spravedlivá divoká msta uniká,“ zněl dále zpěv. „Jsou sice ještě jiná muka než skalpovací nůž a plameny. Pomalý oheň je však nejsprávnější. Ó podivná nepřirozená zemi, kde člověk nenajde dřevo, na němž by upekl nepřítele! Ach, kde jste, nekonečné lesy mé vlasti, kde na tisíce mil rostou velké stromy jen pro ohně, na nichž se pekou nepřátelé. Ach, kéž bychom byli opět v našem rodném pralese!“

Náhle jako blesk zasvítil kolem dětí jen zlatavý písek namísto temných tváří. To proto, že po posledních slovech Zlatého orla všichni indiáni zmizeli. Psamiades tam musel po celou dobu být. A tak splnil náčelníkovi jeho přání.

Marta přinesla domů malovaný džbán s čápy a dlouhou trávou. Přinesla také všechny Anteiny peníze.

„Sestřenice mi dala džbán zadarmo. Říkala, že je lichý, protože se umyvadlo od něho rozbilo.“

„Ale Marto, ty jsi drahoušek,“ vzdychla Antea a vrhla se jí kolem krku.

„To víš, že jo,“ chichotala se Marta, „jen si mě užij, dokud můžeš. Já dám milostpaní výpověď, hned jak přijde.“

„Ale Marto, snad jsme na tebe nebyli tak strašní, nebo jo?“ zděsila se Antea.

„Ale ne, to víš, že ne,“ a Marta se chichotala ještě víc. „Já se budu vdávat. Hajný si mě chce vzít. Říká mi o to pořád od tý doby, co jste se vrátili, jak jste byli zamčení na tý věži. A dneska jsem řekla ano a on je rád.“

Antea vrátila sedm šilinků a čtyři pence do misionářské pokladničky a přelepila ji papírem na místě, kde ji rozbila pohrabáčem. Byla moc ráda, že se jí to povedlo, a dodnes neví, jestli by ji za vykradení misionářské pokladničky pověsili, nebo ne.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .