Kapitola 6

Makej

Zlomové okamžiky, které ovlivní celý život, na sebe často berou nenápadný kabát. Na první pohled na nich není nic výjimečného, a přesto výjimečné jsou.

Jednou po zápase potká táta plzeňského trenéra Jaroslava Lišku. A Liška mu poradí, aby Jarda začal posilovat jen vahou svého těla, že tak se mu budou harmonicky posilovat všechny svaly.

„Nedávej mu žádný činky, to by ho zničilo.“

A tak Jarda začne dělat dřepy.

„Když se tak ohlížím zpátky,“ řekne po letech, „musím přiznat, že právě jim vděčím za svou sílu a stabilitu. Pro bruslení potřebujete hlavně sílu, zvlášť když se odrážíte od hran jako já. Po historickém setkání táty s panem Liškou jsem se vrhl na dřepy. Samozřejmě jsem nevěděl, že tím začínám psát svou hokejovou budoucnost.“

Takhle jednoduché že to je?

Je a není.

Jen si to zkuste.

Jardovi je šest, když těch dřepů udělá najednou šest set. O dva roky později jich za den stihne tisíc, nebo dokonce dva. A k tomu přidává sto kliků. A navíc chodí do školy, trénuje, bruslí a cvičí. Pomáhá na statku.

Maká.

Anglický horolezecký svaz má heslo: „Kde je vůle, je i cesta.“

A Jarda takovou vůli má.

Nejdřív těch dřepů udělá sto, pak jejich počet zvýší na dvě stě padesát a snaží se, aby na každý dřep potřeboval vteřinu. A tak postupně přidává. Měří si to na hodinkách, nebo mu to stopuje táta. Sedí večer u televize a Jarda vedle něj cvičí. Jednu sérii, pak další.

Nohy tuhnou, svaly protestují. Dál to nejde.

Že ne?

Táta hecuje: „Taková bábovka jako ty přece nemůže udělat tisíc dřepů!“

Tak znova.

„Chceš nový brusle, Prcku? Tak pravidelně cvič a dostaneš je.“

Jarda cvičí. I když je doma sám. Pořídí si notýsek a do něj zapisuje denní dávky. Tisíc. Tisíc dvě stě… Patnáct set… Musí… Jak bych se pak na sebe mohl podívat do zrcadla… Notýsek nelze ošidit, v něm to stojí černé na bílém.

Kliky ho tolik nebaví. Sílu v rukou nabírá jinde. Třeba na statku. Zpočátku jsou na něj vidle tak těžké, že je skoro neuzvedne. Táta se směje, že se až za břicho popadá. Tak to teda ne! Jednou na těch vidlích bude nosit dvacetikilové balíky slámy a sena.

Že má zrovna ten den trénink? Že má za sebou namáhavý zápas? Že jich za víkend sehraje třeba pět? Že dává góly a vyhrává ceny?

„No a co? Nevymlouvej se,“ říká táta.

Nevymlouvá se. Jezdí do kopce na kole na nejtěžší převod. Běhá. Na zahradě dělá na hrazdě shyby. Na plácku u hnidouského kostela hraje fotbálek. A později začne trénovat taky střelbu. Už mu nestačí dávat jen blafáky a vozit puk až do brány, chce střílet i z dálky. Touží dávat góly.

Táta mu svaří branku, z tenisového kurtu přinese staré sítě, aby ji vypletl, na zeď pověsí plachtu, aby to nelítalo pryč a neotloukla se omítka, a je to. Zahrada se promění ve střelnici.

Jak vypadá Jardův víkend nebo prázdniny? Ráno vstane, udělá předepsané dřepy, kliky a shyby a peláší na zahradu střílet. Vystřelí tak pětsetkrát, pak zase dřepy a kliky. A zpátky na zahradu. Trefit kout branky. Zkoušet to, dokud se to nepodaří. A pořád dokola. Od rána do večera.

Přes sezónu začínají tréninky v pět ráno. Tátovi se moc nechce, venku je tma a zima, někdy prší a mrzne, ale Jarda je často na nohou dřív, než ho maminka přijde probudit, a už netrpělivě přešlapuje u dveří.

Jak nejlíp tátu vytáhnout z postele?

Začít bulit a naříkat, že nestihnou trénink.

A oba hned sedí v autě a pospíchají do Kladna.

Na stadion. Na led.

Až v roce 2016 napíše redaktor slavného New York Times Ben Shpigel článek, který nazve Trvalá síla Jaromíra Jágra, bude se v něm podivovat nad fyzickou zdatností už čtyřiačtyřicetiletého hráče klubu NHL Florida Panthers, bude popisovat, jak neúnavně jezdí na rotopedu a cvičí s medicinbalem, jak prohání kondičního trenéra Tommyho Powerse a jak strčí do kapsy mnohem mladší spoluhráče – a vůbec nebude tušit, že tohle všechno se narodilo před mnoha lety v oněch ospalých ránech ve vzdálených českých Hnidousích.

A Jarda k tomu řekne:

„Tělo toho ví mnohem víc, než si člověk myslí. Něco tě vždycky posune někam, kam patříš… Někam, kde máš být.“

Kapitola 7

Kouzelné slovo hokej

Možná je načase náš příběh na chvilku přerušit. Nechat Jardu dělat dřepy, vstávat v půl páté, hrát za žáky a dorostence, prohánět puk v zimních halách všech větších měst bývalého Československa a dávat góly.

Možná je načase zastavit se u toho kouzelného slova hokej, které očarovalo tolik lidí na celém světě. Jardova posedlost hokejem totiž nevznikla jen tak bez souvislostí a na zelené louce. Hokejové podhoubí v Česku rodí talenty už dávno.

Jak to vlastně bylo? Kdo jako první v téhle středoevropské zemi vyslovil slovo hokej? Když se v Kanadě začala tahle hra hrát, žádné Československo, natož pak Česká republika neexistovaly. Praha patřila Rakousko-Uhersku, když do ní kdosi přivezl tu podivnou zahnutou věc, které se říkalo hokejka, a k tomu malý černý kotouč ze surové gumy.

„Co my s tím?“ ptali se kluci, kteří si před školou čutali hadrákem.

„Co se s tím dělá?“ ptali se mladí muži, kteří začali vyznávat to, čemu se začínalo říkat sport. „Jezdíme na kole, plaveme, hrajeme fotbal, stavíme první tělocvičny. K čemu je dobré tohle?

„To je přece hockey! Kanada!“ volali francouzští hokejisté, kteří v roce 1906 sehráli v Evropě první hokejový zápas.

„No jo, jenomže kde se to hraje?“ namítali Češi. „Na zamrzlém rybníku?“

„Počkejte, kluci!“ zvolal v listopadu roku 1908 mladý nadšený sportsman Emil Procházka. „Vždyť to může být docela sranda.“

A český hokej přihlásil do Mezinárodní federace ledního hokeje, kterou měsíc předtím založili Francouzi. Byl to vlastně absurdní čin. V Čechách do té doby „kanadu“ nikdo neviděl, nikdo neměl ponětí, jestli se tou „hokejkou“ šermuje nebo píchá, nikde nestál žádný stadion, a dokonce neexistovaly Čechy jako samostatná země, tak se nemohly stát členem žádné mezinárodní federace.

Jenomže Procházkovi se podařilo nemožné. A neexistující Čechy, prťavá zemička uprostřed Evropy, se po Francii staly teprve druhým členem hokejové federace, která pod názvem LIHG existuje dodnes.

A pak že to není kouzelné slovo.

Když v roce 1909 dorazilo do francouzského Chamonix sedm šílenců z Čech, kteří si říkali mušketýři, pyšně třímali hokejky a na bílých dresech měli velkou červenou hvězdu, dívali se na ně všichni sice překvapeně, ale do jisté míry i s obdivem. Co na tom, že se teprve během hokejového turnaje učili nové technice vedení puku, že nevyhráli ani jeden zápas a že sice dali čtyři góly, ale dostali jich jedenatřicet.

Mušketýři se taky nenaučili šermovat hned.

A potom to už šlo ráz naráz.

První zahraniční mužstvo Oxford Canadiens, které přijelo hrát hokej do Prahy a které bylo složeno z kanadských studentů studujících v Anglii, sice v prvním zápase na hřišti Slávie v Praze porazilo Čechy celkovým skóre 16:0, ale ve druhém zápase se Češi rvali jako lvi na svém budoucím státním znaku a Kanaďané, zvyklí vyhrávat dvouciferným rozdílem, vyhráli jen 4:0. A co víc, jeden z českých „mušketýrů“, brankář legendárního mužstva z Chamonix Pepík Gruss, písemně zpracoval první pravidla.

Na hladinách českých zamrzlých rybníků začínalo na bruslích kroužit čím dál víc mladých mužů v krátkých kalhotách, punčochách a tričkách a placatých čepicích a hnali puk vzhůru dvacátým stoletím.

„Přihraj, Vašku, Karle, Pepíku!“ ozývá se ze všech koutů země.

„Gól!“ křičí nadšení diváci a plácají své hrdiny po ramenou.

V roce 1911 se koná už druhé mistrovství Evropy. A hle, Češi hned svou první účast proměňují ve zlato. Co na tom, že se mistrovství zúčastní jen čtyři země. Je tu první velké vítězství. První z mnoha…

Jen kdyby nezačala válka.

Teprve když mladí kluci zase vyměnili pušky za sportovní náčiní, hokej se do Čech vrátil. Na prvním neoficiálním mistrovství světa, které se konalo rok po válce v belgických Antverpách a kde došlo k vůbec první konfrontaci mezi Evropou a Amerikou, skončili Češi třetí hned za Kanadou a USA.

Ale my tu nechceme detailně rozebírat dějiny československého hokeje. Nechceme popisovat střídavé úspěchy a neúspěchy českých hokejistů na mistrovstvích Evropy a světa a na olympijských hrách, nechceme tu povídat o stavbě prvního zimního stadionu v Praze na Štvanici ani o vzniku české hokejové ligy.

Chceme se zastavit u něčeho jiného. U dvou důležitých momentů, které později ovlivní i kariéru Jaromíra Jágra.

Ten první vlastně není žádný moment, ale nápis na dresech.

Nebo spíš lvíček na prsou.

Vidíte ty vlajky v ochozech? Slyšíte pokřik hokejových fandů?

„Češi, do toho! Češi, do toho!“

Ano, od příchodu hokeje do Čech a později do Československa byl hokej spojen s dalším kouzelným slovem: vlastenectví. Hrdost na zemi, ve které žiju.

Vstup Čechů do Mezinárodní hokejové federace totiž nebyl jen obyčejným činem pomateného vizionáře, ale aktem vzpoury proti Rakousku-Uhersku. Naplnění touhy všech Čechů mít zase samostatný stát.

Od skončení první světové války, od chvíle, kdy samostatné Československo vzniklo, se hokej stane národní pýchou, arénou, v níž novodobí gladiátoři s hokejkou bojují nejen o vítězství, ale taky za čest a slávu svého národa.

Bude to platit o vyhrocených zápasech československého národního mužstva s Německem těsně před druhou světovou válkou, bude to platit, když se Československo poprvé stane po válce mistrem světa, odrazí se to v tragickém osudu národního mužstva, pozatýkaného po komunistickém převratu v roce 1950 těsně před odletem na další mistrovství světa, a svým způsobem to vyvrcholí v roce 1969, kdy českoslovenští hokejisté porazí dvakrát za sebou na mistrovství světa ve Stockholmu SSSR a jejich vítězství se stane aktem vzdoru proti sovětským okupantům, kteří v srpnu roku 1968 dorazili do Prahy s tanky místo s hokejkami.

A tenhle pocit přetrvá dodnes, a nejen při tak výjimečných událostech, jakým bylo vítězství českých hokejistů na olympijském turnaji v Naganu.

A promítne se i do čísla 68 na zádech Jaromíra Jágra.

Ale je tu ještě něco důležitého.

A to jsou samotní hokejisté.

Už jsme ta slova několikrát opakovali. Mušketýři. Gladiátoři. Dvacáté století našlo novodobé hrdiny.

Sportovce.

A hokejisté jsou ideální volba. Svou výstrojí skutečně připomínají gladiátory. Navíc je hokej kontaktní sport, technika se v něm snoubí s fyzickou silou. Co svět světem stojí, muži měli vždycky touhu poměřovat navzájem síly. A diváci jim k tomu vždycky nadšeně aplaudovali.

Na kluzištích začali z obyčejných kluků hrajících pro zábavu vyrůstat hrdinové. A ti hrdinové v sobě začali zosobňovat touhu každého kluka stát se nejlepším a nejslavnějším.

Těch hrdinů se v následujících letech v Československu narodila spousta. Konkrétních jmen by se člověk nedopočítal. Český hokej se na dlouhá léta stal pýchou Evropy. Proti strojovému a silovému hokeji, který předváděla „sborná“, tedy mužstvo Sovětského svazu, stála česká šikovnost a techničnost. České a slovenské tvrdé palice. Chlapi, kteří sice dokážou prohrávat, ale neumějí se vzdávat.

Mělo to ale háček.

Mezi východním a západním světem stála železná opona. Zeď, která je rozdělovala pomyslně i doslova.

A v tom západním světě hráli hokej profesionálové.

To slovo mělo několik významů. Že hrají za peníze? Že je hokej jejich zaměstnání? To do jisté míry platilo i na východě, ačkoliv se to kamuflovalo a skrývalo za velkými slovy o ryzím amatérismu a o hrdosti reprezentovat socialistickou vlast. Jenomže slovo profesionál se stalo právě díky železné oponě symbolem. Nejen hokeje, ale zvláštním způsobem i svobody. Jako kdyby se v socialistických zemích tohle slovo stalo paradoxně synonymem jakéhosi západního úpadku.

Jenomže čeští hokejisté – a nejen oni – začali po tomhle slově pokukovat na západ. Nejdřív opatrně a omezeně. Příležitostí potkat se s profesionály bylo zpočátku minimum. Na mistrovství světa a olympijské hry sice jezdili i Kanaďané a hráči z USA, ale většinou šlo o univerzitní týmy, tedy o amatéry. Jenomže existence profesionálů se nedala skrývat věčně.

Oni tam za Velkou louží prý hrají skvělý hokej. Jakže se ta jejich liga jmenuje?

NHL. National Hockey League.

„Já bych to taky chtěl zkusit,“ šeptají si talentovaní hokejisté na všech střídačkách Československa.

A už si šeptat nepřestanou.

„Co s tím budeme dělat?“ lámou si hlavu funkcionáři sportovních svazů. „Nějak to řešit musíme. Nebo nám to přeroste přes hlavu.“

A tak, světe div se, se v roce 1969 pohnou ledy a komunistické Československo pustí do NHL prvního českého hokejistu. Jmenuje se Jaroslav Jiřík (mimochodem, taky si rok zahrál v Kladně), je mu už třicet a nejlepší hokejová léta má skoro za sebou, což je jeden z důvodů, proč ho nakonec do zahraničí pustí. V St. Louis Blues stráví sice jednu jedinou sezónu, ale i tak se stane průkopníkem, protože je vůbec prvním hráčem východního bloku, který se dostal za železnou oponu.

Jenomže po návratu do Československa může vyprávět, co tam zažil. Co viděl. A to je vždycky nebezpečné. Takže CVAK – a železná opona zase zaklapla do svých kolejnic. Ještě nezačala ani rezivět. A když bude o pět let později o podobné působení žádat výtečný slovenský útočník Václav Nedomanský, dopadne na jeho žádost razítko ZAMÍTNUTO.

Když to tedy nejde po dobrém, půjde to po zlém. Železnou oponu mi neotevřou? Tak ji prostě přelezu, pomyslí si Nedomanský. A při zájezdu do Švýcarska to taky udělá a emigruje na Západ.

A stane se hvězdou NHL. Prvním hokejistou z Československa, který se v NHL dokáže prosadit. Stane se legendou.

A proč to vlastně všechno vyprávíme?

Protože Nedomanský nebude poslední. Protože v Československu se už chystá generace, která tohle všechno změní. Která povalí železnou oponu, jako by stála na hliněných nohách. Která vstoupí do NHL s razancí mistra.

Ještě si sice musí chvilku počkat. Ještě se musí učit. Ale ta chvíle už je skoro tady.

Lvíček na prsou už se připravuje ke skoku.

Kapitola 8

Lvíček

Jarda sedí u televize, je mu třináct, už to sice není ten malý řimbaba s naducanými tvářemi a škvírkami místo očí, ale ještě se pořádně nevytáhl, před sebou má talíř máminých buchet a na dveře už klepe jaro, ale on nic kolem nevnímá.

Je 3. května 1985, 13 hodin 30 minut, a v pražské sportovní hale právě vhazuje finský rozhodčí Juhola puk mezi hokejky Dária Rusnáka a Steva Yzermana. Hraje se jubilejní 50. mistrovství světa a Československo svádí s Kanadou boj o mistrovský titul. Celý národ je na nohou a všichni skloňují jména Jiří Králík, Jiří Šejba, Jiří Hrdina, Vladimír Růžička…

Ale Jarda má oči jen pro dvacetiletého mladíka z druhé kanadské pětky. Samozřejmě vnímá, když Šejba dá hattrick, samozřejmě že vyskakuje pokaždé, když Češi dají gól. Ale jakmile se ten kanadský kluk zmocní puku a začne s ním kouzlit, Jardovo nadšení nezná mezí.

„Mario! Mario!“ huláká a poskakuje po pokoji jako čertík.

„Nezbláznil ses?“ volá na něj maminka Anna z kuchyně. „Co máš pořád s tím Mariem? Žádného přece neznáš!“

A tak Jarda vysvětluje. Že ten vysoký kanadský kluk v bílé helmě, který se pohybuje po ledě s takovou samozřejmostí, se jmenuje Mario Lemieux. Že se na mistrovství blýskl hattrickem proti Sovětskému svazu. V tu chvíli má našlápnuto na velkou kariéru. Už rok září v klubu NHL Pittsburgh Penguins. V kanadském bodování málem dostihne slavného Wayna Gretzkyho.

„Takhle bych chtěl taky jednou hrát, mami,“ říká Jarda a závistivě si v časopise Stadion prohlíží Mariovu fotku v dresu pittsburského mužstva.

Kdyby tak věděl…

Zatím se maličko trápí. Přechod do dorostu, kam se za normálních okolností chodí až od šestnácti, není vůbec jednoduchý. Stále ještě sice dokáže rozhodovat utkání svými góly, ale už na něj není tak vidět. Je sice pořád rychlý, ale to jsou někteří kluci kolem něj taky. Najednou nestačí jen nahodit puk do útočné třetiny, začíná se víc kombinovat, mění se styl hry. Konfrontace s kanadským hokejem je už mnohem častější, což platí i o žákovských a dorosteneckých mužstvech. Kluci obdivují kanadskou rychlost, silové vedení puku, a zejména zarputilost, s jakou Kanaďani nastupují do každého zápasu.

Ale i v Československu se rodí nové hvězdy.

Tou nejzářivější je Alby Reichel v černém dresu Litvínova. Skvělý bruslař, který se často dostává do šancí a střílí hodně gólů. Nebo Robert Holík, syn slavného československého reprezentanta a mistra světa Jaroslava Holíka.

S ním už má Jarda svou zkušenost.

Hrál proti němu už se staršími žáky. Na jednom turnaji nejdřív Kladno vykleplo Mladou Boleslav, které Jarda nastřílel šest gólů. Stejný počet gólů naložil i Litvínovu se začínajícím talentovaným bekem Jiřím Šlégrem. A pak je čekala nejsilnější Jihlava.

Robertův otec se tehdy nechal slyšet, že s „takovými mladíčky“ vyběhnou jedna radost. Ale ačkoliv celý zápas duněl stadionem Holíkův hlas, Kladno vyhrálo 5:1 a Jarda dal čtyři góly.

Dát na turnaji z celkových jedenadvaceti branek šestnáct, to je docela slušná bilance, ne?

Jenomže hrát za dorost je něco úplně jiného. Kolem jsou starší kluci, mezi kterými se prosazuje jen obtížně. Přestane dávat góly a dostává sodu i v kabině. Ke slovu se hlásí puberta. Věkový rozdíl je najednou markantnější.

„Jarda hrál odmalička se staršími kluky, a taky proti nim. Hokejově ho sice brali, ale v kabině nesměl nic. Ti starší kluci byli myšlením úplně jinde. Rostly jim vousy, měli holky. A on třeba neznal význam slov, která v kabině slyšel. V Kladně byl tehdy navíc nával hráčů. Kameš, Fiala a další. ‚Co nám to sem taháte za mateřskou školku?‘ ptali se trenérů. To nebylo žádný Jaroušku sem, Jaroušku tam. Dávali mu sodu, protože jim bral živobytí.“

Navíc tu je problém takříkajíc oficiální. Jarda totiž pro dorost nesplňuje věkovou hranici. Co s tím?

„Musíme ho ,ostaršit‘,“ prohlásí lakonicky trenér Zdeněk Šindler. „Přece nebude hrát za žáky.“

A tak jede do Prahy. Nejvyšším sportovním orgánem byl tehdy Ústřední výbor Československého svazu tělesné výchovy. A v něm člověk, který měl na starosti registrační průkazy. Když Šindler s tátou vstoupí do jeho kanceláře a přednesou svou žádost, má pocit, že špatně slyší. Ti dva chlapi u dveří vypadají jako dva filmoví komici. Kdyby měli klobouky, budou je žmoulat v ruce.

„Kolik že je tomu klukovi let?“

Věčně se opakující otázka.

Když odpovědí, opře se milý úředník do křesla a přemýšlí, jak se jich rychle zbavit.

„Vy jste se normálně zbláznili,“ řekne, když vidí, že se nemíní hnout. „Ten kluk jde teprve do sedmý třídy, a já vám to mám podepsat? Vloni tady byl starej Holík, který chtěl ,ostaršit‘ Roberta, a přestože jeho synovi bylo víc než vašemu klukovi, vyrazil jsem s ním dveře. Kdyby se dozvěděl, že vám jsem to podepsal, zabije mě.“

Tátovi pořád ještě zní v uších dunivý hlas Jaroslava Holíka. Ale neustoupí.

„Hele, doktor s tím souhlasí a už nám dal štempl. Neudělal by to, kdyby něco nebylo v pořádku.“

Úředník kouká z jednoho na druhého a na chvilku si pohrává s myšlenkou, že nechá zavolat ochranku a dá ty dva blázny vyvést.

Pak se tátovi zahledí do očí a zahlédne v nich oheň, kterému prostě nejde odolat. Potřese hlavou.

„Vy jste normální magoři,“ řekne. „Ale o ničem nevím.“

A BUCH, na průkazce je razítko.

Začíná sezóna 1984/1985. Jaromír Jágr se stane nejmladším hráčem celé ligové soutěže mladšího dorostu.

Nemá to ovšem snadné. Ve dvanácti letech nastupuje proti patnáctiletým, vedle kterých vypadá jako tintítko. A svým „krasobruslařským“ stylem proti nim nemá nejmenší šanci. A rvát se na ledě taky moc neumí. Do chvíle, kdy bude soupeřům nasazovat kravatu, aby je strhl na zem a nemusel se s nimi dostat do křížku, je ještě daleko. Teď se zatím pere jen sám se sebou.

Jenomže to by nebyl Jarda Jágr, kdyby se vzdal. Za sezónu odehraje 34 zápasů, dá 24 gólů a při 17 asistuje.

Pak následuje sezóna ve starším dorostu. Bilance: 49 zápasů, 64 branek a 37 asistencí.

A při tom pořád myslí na toho mladého kanadského kluka. Nemůže ho prostě vyhnat z hlavy.

Myslí na něj i v okamžiku, kdy o pár měsíců později najde ve schránce v Hnidousích pozvánku do reprezentačního mužstva.

Je mu patnáct, když lvíček na jeho hrudi poprvé zařve.

Kapitola 9

Co tu děláš, mladej?

Ale jednoduché to nemá, to ani náhodou.

První utkání za „nároďák“ odehraje v Olomouci proti Finům. Začne na střídačce jako náhradník, pak dostane na posledních deset minut přece jen šanci a dá gól. Diváci v hale si ho ale moc nevšímají, všechny okouzlí Alby Reichel.

A potom přijde smolné utkání se Sovětským svazem. V hledišti sedí máma. Tolik toužila vidět syna v národním dresu a stát na ledě při hymně, že nelitovala ani cesty vlakem. Jenže to vůbec netuší, že právě tohle utkání mohlo být pro Jaromíra Jágra poslední.

Co se to děje?

Najednou vidí, jak se Jarda u mantinelu bolestí celý zkroutí a upustí hokejku. Nikdo ze začátku neví proč. Jeden ze sovětských hokejistů do něj sice vrazil, ale podobných střetů bylo víc, a hokejisté z takových věcí nedělají vědu.

Jenomže Jarda se nemůže ani hnout. Maminka Anna vstává a s hrůzou pozoruje, jak Jardu spoluhráči odvážejí z ledu a jak Jarda není schopen sám udělat ani krok. Utkání skončí bez něj. Z kabiny žádnou zprávu nedostane, tak si pomyslí, že to nijak závažné zranění nebude, a vrátí se vlakem domů.

A druhý den s tátou čekají na Jardu na nádraží. Marně.

Jardu přiveze masér. Nakopnuté stehno bolí jako čert. Na první pohled to nevypadá tak zle. Takových a podobných ran si hokejisté z ledu odnášejí spoustu.

Ale uběhne měsíc, pak dva a Jarda to pořád nemůže rozhýbat. Navíc se mu na noze udělá boule a začne vápenatět. Nakonec ho rodiče odvezou ke specialistovi.

Doktor si nohu dlouze prohlíží a vážně pokyvuje hlavou.

„To bude dobrý,“ řekne nakonec klidně. „Chodit budeš.“

„Ale já nechci jen chodit, chci hrát hokej!“ vyhrkne Jarda nešťastně.

Sezóna běží a Jarda pořád sedí doma.

„Takhle to dál nejde,“ prohlásí Ota Černý, bývalý vedoucí kladenského žákovského mužstva a budoucí šéfredaktor sportu v České televizi. „Vememe tě za Trefným.“

Ota Trefný je lékař národního reprezentačního mužstva, a jestli má někdo s takovými zraněními zkušenosti, pak je to on.

Táta Jardu naloží a veze do Ruzyně, odkud nároďák zrovna odlétá na mistrovství světa do Švédska.

„Ukaž, mladej,“ řekne Trefný.

Nijak se s tím nepatlá a na místě píchne Jardovi nějakou injekci.

A zatímco Československo bojuje ve Stockholmu o třetí místo, Jarda bojuje v Hnidousích svůj boj s boulí. Cvičí. Posiluje. A netrpělivě vyhlíží každé ráno z okna. Dnes to bude lepší. Dnes mi to půjde líp. Na zimák je to kousek. I kdybych tam měl dokulhat.

A světe div se, výron se nakonec vstřebá, i když boule mu na noze zůstane dodnes. Jako by mu chtěla navždycky připomínat, jak moc hokej bolí.

Jenomže on nebolí jen na ledě. Někdy bolí i v duši.

Jardovi je patnáct. Hrát za dorost už ho moc nebaví. Navíc z dorostu se už chodí mezi dospělé a nejlepší kluky volá liga. Odejde kamarád a dlouholetý spoluhráč David Čermák. Oslabené mužstvo prohrává skoro všechny zápasy a Jarda začíná bojovat s něčím mnohem horším, než je jen boule na noze. Sám se sebou.

Hokej ho přestává bavit.

Nechám toho, proletí mu hlavou. Chodím na střední školu, udělám si maturu a budu dělat něco serióznějšího. Bez hokeje se dá klidně žít.

V tu chvíli se ozve pražská Sparta.

„Nechtěl by Jarda k nám? Připravíme mu ty nejlepší podmínky.“

„Cože?“ ozvou se v Kladně. „Ty bys nás chtěl zradit? To si říkáš patriot?“

V Kladně existují dva hokejové kluby. Pracovní zálohy a Poldi SONP. Kdo hraje za Pracovní zálohy, nemá postup mezi dospělé zaručen automaticky. Jenomže Poldi SONP hraje první ligu. A hraje ji skvěle, ačkoliv na největší úspěchy z konce 70. let se jí teď navázat nedaří. Pořád je to však špičkové mužstvo se špičkovými hokejisty.

A tak se najednou v bytě Jágrových netrhnou telefony.

Funkcionáři na všech stupních politického i společenského života začnou přemlouvat i mámu a tátu. Odchod do Prahy začíná skutečně pomalu vypadat jako zrada a politické selhání.

„Samozřejmě že nepůjdu, jsem přece Kladeňák,“ ukončí všechny diskuse Jarda.

A tak nastane kýžený okamžik. Vstupuje do kabiny prvoligového mužstva. Jenomže žádná sláva se nekoná.

„Tak se nám představ a řekni, odkud jsi,“ osloví ho trenér Eduard Novák.

„Jaromír Jágr a jsem z Hnidous,“ řekne Jarda potichu a je při tom červený až za ušima.

Ozve se hurónský smích.

„Nevíte, kde je volné místo, kam si můžu sednout?“

„Támhle,“ ukážou mu. „Támhle je volný místo.“

Jarda jde, vybalí si věci, usadí se a snaží se vypadat co nejméně nápadně. Jenomže netuší, že si z něj kabina vystřelila a že ho schválně poslala na místo, kde už dlouho sedí největší hvězda kladenského klubu Milan Nový, který hrál dokonce jednu sezónu v NHL za Washington Capitals. Je dvakrát starší než Jarda.

Když přijde a na svém místě spatří patnáctiletého kluka, nemůže ani popadnout dech.

„Co tu děláš, mladej?“ zařve, ale není v tom žádná zloba, spíš pobavení.

„To už nám sem za chvíli budou vodit děti z mateřský školky,“ přidá se ještě někdo se smíchem.

Ta mateřská školka ho bude pronásledovat snad do smrti. Jarda sklopí oči a rychle se pakuje. Radši se půjde převléknout do kabiny dorostenců.

Za ligové mužstvo nastoupí poprvé na led v Litvínově. Ale na zápisu z utkání nehledejme jméno Jaromír Jágr. Ten je na ligu ještě moc mladý. Najdeme tam jen jakéhosi Zdeňka Hraběte.

Budoucí nejlepší hokejista světa totiž musí své první utkání za dospělé hrát pod pseudonymem.

Není to ostatně úděl hvězd?

Kapitola 10

Jak se hraje liga

Jedním slovem: Těžce.

Než se Jarda dostane pořádně na led, musí absolvovat letní přípravu. A přiznejme si, není to žádný med.

Jarda nesnáší hlavně běh na dlouhou trať. S tím se jeho těžké tělo prostě nedokáže popasovat. Zvlášť když se jedná o běh na kopec Kožovku u Velké Dobré. Mezi borovicemi, smrky a břízami Jarda funí tak, že je ho slyšet na míle daleko, a k rozhledně na vrcholu dorazí většinou poslední. Naštěstí si najde parťáka v Jaroslavu Kamešovi. Spolu praktikují „indiánský běh“, spočívající v tom, že chvilku běží a chvilku jdou volnou chůzí. Jednou spolu absolvují i závod. Jejich „běh neběh“ je tentokrát do cíle dovede jen s vrcholným vypětím všech sil. Dorazí do něj úplně sami, nikdo už na ně nečeká, všichni jsou dávno doma.

Na kole to jde Jardovi líp, i když má na rozdíl od spoluhráčů starou herku s pumpičkou a nosičem. Díky silným nohám kupodivu všem stačí. Hlavně do kopce. Ale jednou při časovce zase dojede poslední, protože se ve vesnicích kolem Kladna nevyzná a potupně zabloudí.

Ještě že příprava končí na ledě.

Ale ani to není žádná sláva.

Kladno se najednou potácí na konci tabulky a o titulu mistra ligy si může nechat jenom zdát. A s mužstvem se trápí i Jarda.

„Bral jsem hokej opravdu vážně,“ bude na tohle období později vzpomínat, „a o to víc mě mrzelo, když se mi nedařilo. Měl jsem v té době potíže s trenéry, kteří mě neustále svazovali nějakými taktickými úkoly, a to se mi moc nelíbilo. Kromě táty jsem nikdy neposlouchal jiné trenéry, ani ty, kteří to se mnou mysleli dobře. A teď se ze mě snažili udělat figurku, která bude hrát přesně tak, jak oni nakreslí. To samozřejmě nebylo nic pro mě, protože jsem potřeboval volnost a prostor. Žádná velká slast to ale nebyla ani při tréninku. Byl jsem mlaďas, takže jsem se musel starat o puky a výzbroj, a navíc mě starší hráči během tréninkových zápasů dost řezali. Abych si prý zvykl. Fyzicky jsem na tom byl poměrně dobře, měl jsem sílu v nohou a díky časté práci na poli i silné ruce. Ale myšlením jsem byl pořád ještě dítě, vždyť většina mých spoluhráčů už měla rodiny, a já nebyl ani plnoletý.“

Navíc je tu něco, čemu se říká dospívání.

„Když tak na ta léta vzpomínám, uvědomuji si, že svět mimo led pro mě v podstatě neexistoval. Mí vrstevníci chodili do tanečních, za děvčaty, na zábavy, a já na stadion. Na zápasy, ale i na tréninky se mnou často jezdil táta a hned mě vezl domů. Upřímně řečeno, častokrát jsem ani neměl chuť někam jít, tak jsem byl unavený. A navíc mě ještě čekaly povinnosti do školy. Králem diskoték jsem rozhodně nebyl.“

Ani v reprezentaci to neměl nijak jednoduché, ačkoliv pravidelně nastupoval za všechny mládežnické kategorie. Ale i tady narazila kosa na kámen. Tím kamenem byla Jardova obecná nedůvěra k autoritám a opět někteří trenéři.

Takhle to přece nejde dál, myslel si Jarda, když se zklamaně vracel domů ze soustředění.

Takhle to přece nejde dál, říkal si táta, když viděl, jak se syn trápí, a když ho přistihl, že dokonce roztrhal pozvánku na utkání nároďáku v Německu.

Takhle to přece nejde dál, myslela si maminka Anna, když viděla synův utrápený obličej.

A pak přišla událost, která měla změnit všechno. A nedošlo k ní na ledě, ale na ulicích, kde lidé celého Československa začali cinkat klíči a vyzývali k odchodu politickou reprezentaci. Země byla ve varu. Stávkovali studenti a podporu jim vyjádřil kdekdo, včetně hokejistů. Kladno nenastoupilo k několika utkáním. Obr na hliněných nohách se zhroutil. Čtyřicetiletá vláda komunistů byla u konce.

Sametová revoluce nezměnila v Československu jen hokej. Změnila prostředí, společnost a politickou vůli. Prostříhala ostnatý drát a oznámila lidem, že se stali součástí světa, bez ohledu na to, jestli jsou z Východu nebo ze Západu.

Mladá československá hokejová generace samozřejmě nezůstane stranou. A začne pokukovat po angažmá v zahraničí.

Ono to ovšem funguje i opačně. Přes hranice sem začnou nahlížet ti, kteří pro NHL shánějí v Evropě talentované hokejisty. Vidíte ty nenápadné muže s notýsky na kolenou, kteří začínají jezdit na ligové zápasy a navštěvují utkání československé reprezentace?

„Prý se jim říká skauti,“ šeptají si kluci na střídačkách. „Prý tady hledají talenty do NHL.“

„Co je to vlastně NHL?“ ptá se Jarda. Nemá potuchy, jak to za mořem funguje, jak se ta jejich liga hraje, jak jsou rozdělené skupiny. Všechno mu ochotně vysvětluje Robert Holík, se kterým na soustředění juniorky bydlí na pokoji a který už má v kapse smlouvu Lendlova Hartfordu.

„Aha,“ přikyvuje Jarda, ale zatím myslí víc na ligu než na NHL.

Kladno totiž konečně postoupilo ze základní části do play-off. Začalo to být napínavé. Kladeňáci byli opět na koni a stadion vyprodaný. A Jardu jako by polili živou vodou. Jenomže ke svému životnímu zápasu v lize málem nenastoupí.

Pořád mu to nehraje podle jeho představ a cítí se čím dál unavenější. Úkoly, které mu svěřují trenéři, mu svazují nohy.

„Co kdybych šel na vojnu?“ prohlásí před vedením klubu.

Jeho slova samozřejmě vzbudí poprask.

„Jak si to představuješ, mladej? Hokej je týmová hra. Nepředváděj nám tu primadonu. Zatím jsi ještě nic nedokázal!“ zní odevšad.

Když ne, tak ne, pomyslí si Jarda a v předvečer rozhodujícího utkání se Spartou se rozhodne nenastoupit, lehne si do postele a zírá do stropu.

Už měl být pomalu na stadionu, když domů přijde táta. Vejde do dveří, podívá se na syna a má pocit, že se mu to jen zdá.

„Co tady děláš?“ zeptá se.

„Nikam nejdu. Bolí mě koleno,“ odpoví Jarda a otočí se k němu zády.

Jenomže táta na tyhle řeči nemá vůbec náladu.

„Ty si snad děláš srandu! Koukej se oblíknout a mazat na stadion! Ať už tě tady nevidím!“

A řekl to takovým tónem, že na sebe Jarda nahází šaty a maže do haly. I tak přijde poslední, všichni si už o něj dělají starosti. Doktor mu dá injekci.

„Jdeme na to!“ velí trenér Sýkora.

Dvířka na led jsou otevřená.

Ten, kdo někdy zažil vyprodaný stadion, to, jak diváci dupou, řvou, buší do bubnů, troubí na trumpety a tleskají, si dovede představit, jak to ten večer na kladenském zimním stadionu vypadalo.

V Kladně se hokej hraje už od roku 1924, jenomže nikdy na tom nebylo zdejší mužstvo tak špatně jako v polovině 80. let 20. století. Po letech úspěchu, kdy Kladno válelo na všech frontách a jeho hráči se stali páteří národního mužstva, přišel pád – v roce 1983 slavná Poldovka dokonce na dva roky spadla do druhé ligy.

Postup do semifinále v sezóně 1989/1990 tedy všem připadal jako malý zázrak, a to tím spíš, že v základní části skončilo Kladno až na sedmém místě. Vítězství nad favoritem z Košic ve čtvrtfinále nečekal ani ten největší optimista. Jenomže v rozhodujícím utkání v Košicích se štěstí přiklonilo k hostům.

A hlavní roli měl Jaromír Jágr.

V dobrém i ve zlém.

Nejprve v dobrém na ledě, když vstřelí pár minut před koncem vítězný gól, pak ve zlém po utkání, když ho fandové pronásledují až k autobusu, protože na jejich nadávky na stadionu odpovídal nejrůznějšími posunky a teď mu chtějí ty jeho „opičky“ spočítat. Nakonec ho museli chránit policisté, aby se domů vrátil živý a zdravý.

Následuje semifinále se Spartou.

Sparta vede na zápasy 2:1, když spolu s Jardou vcházíme na střídačku.

Sedm tisíc diváků v hale burácí. Všichni vědí, že tohle může být poslední utkání. Jestli Kladno prohraje, jde definitivně z kola ven.

Do středového kruhu vhazuje hlavní rozhodčí buly.

První třetina: Jarda dává první gól, ale před koncem je vyrovnáno.

Druhá třetina: Sparta dává druhý gól. Stadionem se nese povzdech zklamání.

Jenomže pak přijde přestávka a na hlavu kladenských hráčů se v kabině snesou doslova hromy a blesky.

Třetí třetina: Na led vjíždí úplně jiné mužstvo.

„Sparťani z nás museli chytit průvan, který jsme kolem nich naším pohybem vytvářeli!“ říká později Jarda nadšeně.

Ve dvanácté minutě hraje Kladno přesilovku. Jarda dostane přihrávku do dobré pozice mezi kruhy. Vzpomene si na trénink střelby na zahradě, zvedne hokejku a vší silou to napálí. V brance soupeře stojí reprezentační brankář Petr Bříza. Marně zvedá lapačku, marně sráží betony. Puk kolem něj prosviští a Kladno vede.

Ale to ještě pořád není konec. V poslední minutě ujíždí po levém křídle Martin Procházka. Vidí, jak se před branku tlačí Jarda, a přihraje mu.

Hokejka se znovu zvedne, tentokrát do bekhendu.

PRÁSK! Síť v brance se vlní ještě dlouho a diváci v hledišti šílí.

Co na tom, že příští páté utkání vyhraje Sparta, postoupí do finále a stane se nakonec mistrem ligy. Co na tom, že Kladno prohraje s Litvínovem i boj o bronz a skončí až čtvrté. Po letech půstu je to stejně úspěch.

Osmnáctiletý mladíček triumfuje. Zvedá hokejku nad hlavu. A v hledišti mu tleskají nejen diváci. Sedí tam BUDOUCNOST a spokojeně si mne ruce.

Sudičky se nespletly. Talent nerozdávají jen tak. A v tomto případě se strefily dokonale.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .