Transformátor není Terminátor

Honzíkovi to všechno přišlo zvláštní, trochu tajemné, trochu děsivé, ale zároveň lákavé.

Děda začal být trochu netrpělivý, a tak řekl: „Myslím, že bychom už asi měli jít.“

„Ještě se podíváme na transformátor,“ řekl pan Jiskra a vyšel ven před elektrárnu. Děda s Honzíkem šli za ním a pan Jiskra ukázal na sloup, kde byla jakási kostka a z ní vedly dráty.

„Tak tohle je transformátor. Je to zařízení, které zvyšuje nebo snižuje elektrické napětí. Napětí, které vyrobí generátor, nestačí na to, aby se dostalo až do vesnice, protože na vedení se sníží napětí. Proto je musíme zvýšit a to zajistí právě transformátor. Z elektrárny k němu vede kabel, který je v zemi, k transformátoru už je připojeno venkovní vedení skládající se ze tří fázových vodičů. Kabel se používá jen na krátké vzdálenosti a musí se uložit dost hluboko, aby se nepoškodil.“

„Je toho všeho tolik a vy všechno, pane Jiskro, znáte, jak dlouho jste se to učil?“ ptal se s obdivem Honzík.

„Pořád se učím, Honzíku, a také musím skládat zkoušky, abych mohl tuto práci dělat. Je sice náročná, ale zároveň zajímavá a mě to prostě baví,“ zakončil své vyprávění pan Jiskra.

„Děkujeme, pane Jiskro, doufám, že jsme vás moc nezdrželi.“

„To je v pořádku, jen se zase někdy zastavte. Na shledanou.“

„Na shledanou.“

Proč ty dráty nenatáhnou pořádně?

Děda s Honzíkem odcházeli z elektrárny kolem náhonu. Pak odbočili na polní cestu směrem k lesu. Přes pole vedlo elektrické vedení; mohutné sloupy nesly silné dráty, které byly prověšené.

„Dědo, proč ty dráty nejsou napnuté? Jsou prověšené jako babiččina stará šňůra na prádlo,“ mračil se Honzík.

„To musí být, Honzíku. Vedení je velmi dlouhé. Když je v létě horko, tak se dráty prodlouží, v zimě se zase zkrátí. Kdyby byly napnuté, v zimě by se přetrhaly. Když elektrické vedení prochází lesem, musí se v jeho blízkosti vykácet stromy, nebo je potřeba je alespoň prořezat, aby se větve nedostaly do drátů.“

„Já si vzpomínám, že jednou byl silný vítr, všechno zhaslo a asi dvě hodiny vůbec nic nesvítilo. A tak musel taťka zapálit svíčku a já jsem chodil po domě s baterkou.“

„Ano, když je silný vítr, může se stát, že se nějaká silná větev ulomí, uletí a poškodí vedení. Občas spadne na vedení i celý strom. Někdy pak nejde elektřina i několik dnů, než energetici elektrické vedení opraví.“

„A dědo, co když je bouřka nebo hodně prší, to nevadí?“

„Při bouřce se může stát, že uhodí do stožáru nebo přímo do drátů. To se pak do vedení dostane velmi vysoké napětí od blesku. Aby se nepoškodily spotřebiče, které jsou k vedení připojeny, jsou na sloupech namontovány bleskojistky. Ty zajišťují, aby se napětí na vedení nezvýšilo. Stejně je ale nejlepší doma při bouřce odpojit všechny spotřebiče ze zásuvek. To je nejjednodušší ochrana. V zimě pak bývá velký problém námraza. Led, který obalí dráty, je těžký a také může poškodit vedení. Energetici po zvážení situace rozhodnou, zda vedení zahřejí, aby led roztál, nebo led mechanicky odstraní. Nikdo jiný nesmí námrazu odstraňovat, protože hrozí velké nebezpečí vážného úrazu nebo smrti.

Co je ptákosed?

Děda s Honzíkem prošli lesem a oklikou přes pole se vraceli do vesnice. Honzík znovu vzhlédl nahoru k elektrickému vedení a už měl na jazyku další otázku, když vtom uviděl velkého ptáka, asi dravce, jak krouží nad stožárem a pak se snáší dolů k zemi. Jenže ve vzduchu si to ještě rozmyslel a dosedl na jeden drát elektrického vedení a klidně si tam seděl. Honzík zapomněl na původní otázku, ukázal na dravce a vykřikl: „Dědo, podívej, on sedí na drátu a nic se mu nestalo! Pan Jiskra přece říkal, že ve vedení je velké, životu nebezpečné napětí, takže se nesmíme ničeho dotýkat. Anebo pro ptáky to neplatí?“

Děda se také zadíval na velkého dravce sedícího na vedení a řekl: „Platí, Honzíku. Platí to pro všechny živé tvory, tedy i pro ptáky. Ale vzpomeň si, jak pan Jiskra taky říkal, že aby mohl téct elektrický proud, musí se spojit dva póly, mezi kterými je elektrické napětí.“

„To jsem náhodou říkal já, dědo, a pan Jiskra mě pochválil,“ připomněl dědečkovi poněkud dotčeně Honzík.

„No jo, máš pravdu, to jsem popletl,“ omlouval se dědeček a pokračoval: „Když si tedy pták sedne jen na jeden drát elektrického vedení, nestane se mu nic, protože jím nemůže protéct elektrický proud. Kdyby se ale třeba křídlem dotkl druhého drátu, už by jím elektrický proud protekl, protože by došlo ke spojení mezi dvěma dráty, tedy mezi dvěma póly, kde je velké napětí.“

„A co by se s ním stalo?“ zeptal se Honzík, i když tušil, jaká bude odpověď.

„Nepřežil by to. Je tam příliš velké elektrické napětí. Ale jak vidíš, dráty jsou od sebe dostatečně vzdáleny, takže se ptáci většinou nemohou dotknout dvou drátů zároveň. Problém bývá u čápů, když se stěhují do jižních krajů. Mají velké rozpětí křídel a dlouhé nohy, proto se někdy při letu zapletou do elektrického vedení. Může se stát, že čáp dosedne na stožár a při vzletu se dotkne buď dvou drátů, nebo drátu a stožáru. Někde proto energetici instalují na vedení ptákosedy. Pro ptáky je příjemnější posadit se na ptákosedy než na elektrické vedení. Díky ptákosedům tedy dochází k mnohem menšímu úhynu ptáků. Pro ochranu ptáků se použije takový tvar sloupu, kde jsou dráty tak daleko od sebe, že neublíží čápům ani jiným velkým ptákům.“

Drak v nebezpečí

Dědeček s Honzíkem sestupovali polní cestou k vesnici. Z dálky viděli transformátor a dědeček vysvětloval, že transformátor u vesnice pracuje stejným způsobem jako ten, co viděli v elektrárně, jenže napětí snižuje. Vtom Honzíka zaujal papírový drak vznášející se nad polem za vesnicí. Vítr s ním cloumal sem a tam. Najednou se přetrhla šňůra, na které děti draka držely, a vítr ho sfoukl na sloup elektrického vedení. Drak se tam zasekl a třepotal se nahoře pod dráty elektrického vedení. Několik dětí vzrušeně pobíhalo okolo elektrického sloupu. Nakonec se nějaký kluk pokoušel na něj vylézt. Honzík vytřeštil oči, to se přece nesmí, a pan Jiskra říkal, že…

„Dědo! Podívej! Támhle! Někdo leze na sloup!“

Dědeček se otočil, a když uviděl, co se děje, rozběhl se ke sloupu a křičel:

„Hej! Okamžitě slez dolů! Haló! Okamžitě dolů!“

,Páni, ten děda tedy umí běhat,‘ pomyslel si Honzík, ‚sotva mu stačím, kdo by to byl do něj řekl?‘

Ale děda stále zrychloval a hlasitě volal, až si toho kluk na sloupu všiml a seskočil dolů na zem. Dědeček k němu doběhl a hned se do něho pustil:

„Máš rozum? Nevidíš ty výstražné nápisy? Zakazují přibližovat se k elektrickému vedení! Vždyť tě to mohlo zabít!“

Kluk se vyděšeně díval na dědu.

„Já bych do draka jen trochu strčil, aby spadl na zem. Dal bych pozor a ničeho bych se nedotýkal,“ drmolil kluk a hlas mu trochu přeskakoval.

Děda pak už mluvil trochu klidněji: „Nikdy, rozumíte, nikdy nesmíte lézt po stožárech s elektrickým vedením. Když někde uvidíte spadlý drát nebo strom, který spadl na vedení, nesmíte se k němu přiblížit. I spadlé dráty jsou pod vysokým napětím a to by vás mohlo zabít. A když se něco dostane do drátů, nesmíte tam lézt, je to životu nebezpečné.“

„Ale co dlak?“ ptala se plačtivě malá holčička a ukázala na zmítajícího se draka.

„Když se něco takového stane, řeknete to rodičům nebo známým a ti zavolají energetikům. Pokud uvidíte, jak někdo leze na stožár, zakřičíte na něj, jak jsem to udělal já. A když neposlechne, vyhledejte rychle někoho dospělého a požádejte ho o pomoc. Určitě tím tomu člověku, co šplhá na stožár, zachráníte život.“

Kluk pokyvoval hlavou, i ostatním dětem bylo jasné, že chtěl udělat pořádnou hloupost. Jen malá holčička se stále na dědu mračila a nechtěla se s drakem rozloučit. Kluk se na dědu podíval a řekl:

„Děkuji vám, pane, nevěděl jsem, že je to tak nebezpečné.“

„Příště bude lepší, když budete pouštět draka co nejdál od elektrického vedení,“ doporučil jim děda.

„Budeme. Na shledanou!“

„Na shledanou,“ loučil se děda.

„A co bude s dlakem?“ dožadovala se znovu malá holčička.

„Udělám ti jinýho, pojď,“ vzal ji za ruku kluk.

Holčička se ale s touto odpovědí nehodlala spokojit. Stála tam a smutně hleděla na draka uvězněného v drátech. A jakoby to vítr všechno viděl, najednou zafoukal tak silně, že sebou drak zaškubal, uvolnil se a pomalu klesal k zemi. Malá holčička ho popadla, usmála se na dědu a radostně zavolala:

„Ahoj!“

„Ahoj!“ zamával jí děda s úsměvem.

Honzík si prohlížel sloup, kde byl ještě před chvilkou uvězněn drak, tak pozorně, až se ho děda zeptal:

„Snad bys tam taky nechtěl vyšplhat?“

„To ne, dědo, to by mě ani nenapadlo,“ ohradil se rázně Honza. „Jen si říkám, jestli by se na stožáry neměly montovat taky nějaké drakosedy.“

Děda se zasmál a poradil vnoučkovi: „Můžeš to navrhnout panu Jiskrovi, uvidíš, co na to řekne. Třeba si to pak spolu dáte jako zlepšovací návrh.“

Kolik je tam vlastně drátů?

D ědeček s Honzíkem přicházeli do vesnice.

„Vidíš, Honzo, od tohoto transformátoru vedou dráty přímo na sloupy, co stojí na ulicích. Zde už je napětí, které máme doma v zásuvkách. Ze sloupů vedou přípojky k jednotlivým domům. To už jsou kabely, tedy čtyři silné měděné dráty navzájem odizolované, a jsou v izolačním pouzdře. Vypadají jako jeden drát, ale ve skutečnosti jsou tam opravdu čtyři.“

„A jak je to ve městech, dědo? Tam jsem žádné sloupy s přípojkami neviděl…“

„I tam jsou přípojky z kabelů, a také hlavní rozvod je natažen kabely. Vedou pod zemí a jsou připojeny do rozvodny. Ve velkých městech může být několik rozvoden, každá je určena pro jinou část města.“

„Ano, jednou se stalo, že naše čtvrť byla potmě, ale ostatní svítily,“ vzpomněl si Honzík.

„Když se někde objeví porucha, odpojí se v rozvodně jen ta část, kde se něco stalo. Ostatní mohou svítit.“

„A kdo to opraví, dědo?“

„Tohle všechno mají na starost energetici. Nikdo jiný nemá přístup do rozvodů elektrické energie. Oni drží stálou službu čtyřiadvacet hodin denně, takže když se něco stane, vyjedou třeba i v noci.“

,Páni,‘ pomyslel si Honzík, ,vyjet někam v noci, v dešti nebo ve větru a něco někde opravovat nebo pracovat na stožáru v takové výšce… To musí být odvaha.‘

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .