8. kapitola

Jet za prací do Japonska, kde jsem nic a nikoho neznala, dokonce i mapu jsem vzala pořádně do ruky až před cestou, mi krátce po dvacítce nepřišlo jako špatný nápad. Byla jsem vzrušená představou, že jedu dobýt cizí království. To kouzlo poznávání země a jiné kultury, práce a nečekaná láska neustále zaměstnávaly moji mysl a já jsem nestíhala pociťovat smutek a osamělost.

Po tvrdém úvodu jsem se opravdu radovala z každého nového podnětu. Navenek jsem zřejmě působila chladně a odměřeně, ale měla jsem to, co pomáhá cizinkám zabydlet se v zahraničí – sex-appeal a přizpůsobivost. Nebyl to u mě právě vyzývavý vzhled, spíš něco, co na mně Japonce zaujalo a zároveň v nich vzbuzovalo respekt přede mnou. Moje vůle uplatnit se a schopnost vzít si ze všeho, co je pro život v jiné kultuře nezbytnou výbavou, byly nepřehlédnutelné. Dokázala jsem pozorně naslouchat, radovat se z malých úspěchů a nasměrovat své kroky k dalším. To bylo Japoncům sympatické.

Jako hosteska jsem rychle dosáhla postu žádané společnice v řeči a jako absolventka kurzu angličtiny v Japonsku zase místo za školní katedrou. Jenom já jsem věděla, proč mě úspěch baví a proč zásadně nesouvisí pouze s výdělkem. Jako v nirváně jsem se cítila, když jsem pod srdcem nosila Justina, a vytvářela si tak konečně vlastní rodinu. Stala se ze mě úplně jiná žena a po rozjívené holce ze Slovenska, středobodu každé diskotéky, nezbyla ani stopa. Zodpovědnost za sebe mě tisíce kilometrů od domova přiměla dospět.

Se statutem zralé ženy a matky však přišla i touha po domově. Taková neurčitá, kdy nevíte, co vlastně postrádáte. Podle papírů jsem byla vdaná paní v pronajatém bytě bez účtu v japonské bance, kam jsem směla pouze s dokonalou japonštinou svého muže a jeho zárukami za mě. Nevím proč, ale Šige tam se mnou nikdy nezašel a účet jsem nezískala. Zato přátele pociťující stejné chvění při vzpomínce na domov jsem si našla i bez manželových záruk. Přes skype.

Obzvlášť evropské kamarádky mi přirostly k srdci. Nejenže byly slovenské matky vdané v Japonsku, ale dokonce i blízko mě. Společně jsme tedy rozproudily život komunity Čechů a Slováků na internetu. Většina jejích členů se nikdy v životě nepotkala, zato o několika z nás to neplatilo ani náhodou. Prožili jsme toho spolu v krátké době víc než někdo za celý život a dokázali jsme zaktivizovat i ostatní. Byla to Slovenka, která mi na základě komunikace přes internetovou skupinu doručila z rodné vlasti slovenský kroj. Potřebovala jsem ho na besedy o Slovensku na tojokawské škole a získala jsem ho vzhledem k dálce opravdu nevšedně – na úkor omezené váhy zavazadla ochotné dívky. Ale síly jsme spojili, všichni, kolik nás bylo, i v delikátnějších záležitostech. Jedné z kamarádek jsme pomohli vrátit se se synem na Slovensko, když její manželství nabíralo nepříjemné grády. Bylo to krátce poté, co její manžel unesl syna, roztrhal jeho pas a ji poslal domů. Chtělo to plán. Nový pas získaný na Slovensku a sesbírané finance na další letenky.

Proces plánování útěku i únosu je dodnes úsměvnou vzpomínkou. Odehrával se v mé japonské kuchyni za přítomnosti evropských kamarádek a na odlehčení vážného stavu jsme se rozhodly vyrobit slovenské placky z japonské mouky. Japonci mají jediný druh mouky a je velmi jemný. Těsto se nám trhalo a výsledek jsme automaticky, na základě podoby, nazvaly obake – duchové. Byly jako malé bílé nadpřirozené bytosti, a jak chutnaly, to si už nepamatuje ani jedna z nás. Při kuchtění a plánování jsme totiž vydatně ochutnávaly pravý punč a pachuť placek obake se při něm dokonale ztrácela.

Můj manžel o našem ženském intrikování věděl a nesouhlasně se mračil, protože Japonec Japonce nepotopí. Náš plán ale nezmařil a kamarádka se synem dnes žijou spokojeně v jejím rodném městě. Exmanžel je po zvážení všech pro a proti na Slovensku pravidelně navštěvuje a na výchovu svého syna bez okolků finančně přispívá.

Nikdy víc jsem už takový pozitivní adrenalin, důvěru a přátelství v jednom, nezažila. S nikým a v ničem se už neopakovala ta nevšední anonymně důvěrná forma komunikace a akční rádius na dálku, a přitom zblízka. Představte si přibližně tucet ženských před mikrofonem a kamerou laptopu, jak plánují tajný odlet matky se synem, řeší mezi sebou manželské problémy a navzájem si radí, kde seženou v Japonsku kalhoty na kulaté evropské ženské zadky. A rady jsem fakt dostala! S Reginou, svojí čokoládovou kamarádkou, jsme si potom před zrcadlem v obchoďáku spokojeně prohlížely nové úlovky na našich pozadích a radovaly se z obyčejných kalhot. Byla to recese. Obzvlášť v upjatém Japonsku se ženami s plochým zadečkem. Ale naše radost v podání Black and White, čili Regina a já, byla nápadná i bez toho.

Smích, vážnost, upřímnost, to všechno jsme si tedy my, kamarádky přes internet, dopřávaly, když se nám srdce chvělo radostí nebo také úplně opačnými emocemi. Náš obraz se přenášel od jedné k druhé na stejné mentální i emocionální frekvenci a se sklenkou v ruce jsme si pomyslně přiťukávaly na narozeniny, silvestra, před pracovním pohovorem, po úspěchu nebo jen tak. Zapnutá kamera nám dávala pocit, že jsme spolu. Samota tehdy jaksi plynula mimo nás.

Ani v banskobystrickém bytě na mě komunita evropských kamarádek nezapomněla a pravidelně mi podávala informace o Šigeovi a o situaci v Japonsku. Podporovala mě v tom, co mě mělo v mém novém bydlišti uživit, a dávala mi jistotu, že se mi Japonsko jejím prostřednictvím neodcizí. Také mě rozesmávala. Vzpomínkami na moje kuchtění, při němž se významně zasadila o otřesný výsledek.

Byl předvánoční čas a já jsem očekávala návštěvu Misako a papá. Vzhledem k úžasné kuchyni maminky Misako jsem se chtěla blýsknout něčím tradičně slovenským. Téměř jednohlasně mi ženské poradily zelňačku a společně jsme začaly přemýšlet, jak se dopracuju k potřebným ingrediencím.

„Nedaleko vašeho bytu je mezinárodní obchůdek, dostaneš tam skvělé německé kysané zelí,“ poradila mi jedna.

„Já ti zas můžu zajistit protekci v brazilském obchodě, kde mají klobásky,“ tvrdila druhá.

„Místo hřibů dej šitake. Na jiné tu ani nenarazíš,“ dodala třetí a základ polévky jsem měla vyřešený.

K tomu všemu jsem přidala japonské vepřové maso, uvařené jako perkelt s maďarskou červenou mletou paprikou a tradiční zelňačka získala maximálně mezinárodní charakter. Na pohled vypadala skutečně jako naše venkovská delikatesa, ale návštěva z ní nadšená nebyla. Byla kyselá a dodnes radši nepřemýšlím, co bylo v brazilské klobáse. V zubech nám vesele skřípala jako písek. Od toho osudového večera si Misako dala záležet na tom, abych se od ní naučila co nejvíc receptů. Dokonce se před návštěvou u nás pro jistotu ubezpečila, zda ji překvapím něčím z jejího receptáře. To, že mi Zuzka v Banské Bystrici po neblahé zkušenosti pravidelně sbírala v horách a sušila na kilometrech nití hříbky, nezabralo. Zelňačka je vůbec neoslovila. A jak mi bylo později líto, že mi Šige vzal možnost, abych to napravila!

Ani se skupinkou mých vynalézavých a neúnavných rádkyň jsem už neměla možnost setkat se naživo. Stavěly mě na nohy prostřednictvím internetového videohovoru a mnohokrát jsem jen díky nim dokázala jít dál.

„Jenom zavři oči a jsi tu opět s námi,“ říkaly mi v mých slabých chvilkách. A já jsem ty oči opravdu přivřela a přenesla se v kilometrech i v čase snad stokrát. Dokud jsem si na nový domov konečně nezvykla a nepřestala slzet při každé vzpomínce.

„Sejde z očí, sejde z mysli“ se tedy díky těmto skvělým lidem nekonalo. A když jsem přibližně po roce života na Slovensku náhle uslyšela ve svém mobilu Jošiho nadšené „Ahoj Denisko!“, vyhrkly mi slzy z očí. Známí se mi vraceli do života. Ale to až později, když Denisku z roku 2011 už skoro nic nepřipomínalo. I o tom vám později povím víc.

V duchu japonské hrdosti jsem si do té doby musela dokázat schopnost přežít bez neustálé pomoci svého okolí, jen na základě vlastních schopností a rukou. Asi nebude žádným překvapením, že se zvěst o mém suši šířila mezi kamarádkami kamarádek a já jsem jeho výrobu přidala k třífázovým tréninkům zumby a k vyučování angličtiny a japonštiny. Kurzy přípravy rýžové dobroty, zavinuté s kouskem syrové ryby nebo zeleniny do nori – mořské řasy, se staly mezi známými žádané a já jsem opět cítila pevnou půdu pod nohama. Vdaná, a přece bez muže, s nenahraditelnou pomocí a později i čím dál častější Jaríkovou přítomností, nicméně stále věrná manželovi.

V mnohém jsem si jednoduše poradila a tak nějak automaticky nastoupila cestu za obživou. Pouze se vztahem jsem si pořád nevěděla rady. Justina jsem ještě s Jaríkem neseznámila a Šige se k nám začal konečně, po několikaměsíčním mlčení, aspoň občas znát. Na dálku, strohými zprávami, ale přece. Byl už podzim, blížil se předvánoční čas a já jsem fakt, nevím proč, doufala, že by Vánoce zase mohly být naše společné. V rodinném trojlístku.

9. kapitola

První vízum na práci v Japonsku jsem měla na půl roku. Ale ani po opětovném návratu do země vycházejícího slunce jsem si nemyslela, že tam budu někdy doopravdy žít. Po deseti letech jsem už byla přesvědčená, že jsem zapustila kořeny, a lepší školu života jsem si nedokázala představit.

Než jsem poprvé v životě odjela do zahraničí, žila jsem velmi prostým životem s ještě jednoduššími rodinnými základy. Nevyznala jsem se ve značkách oděvů, rodiče zásadně nakupovali v sekáči a podle vlastního uvážení. Ani u sporáku jsem neuměla vyčarovat žádné zázraky. U nás v kuchyni variabilita neexistovala a vrcholem mých kulinářských specialit byla polévka z bujonu a chleba s chlebem, plněný dalším tenkým plátkem chleba. Jen aby bylo čím se zasytit.

Moje pozice nejstarší z dětí a přizpůsobivost získaná tímto postem mi paradoxně v cizině velmi pomohly. Na rozdíl od ostatních holek zaměstnaných spolu se mnou v baru jsem snášela nekvalitní stravu a především její nedostatek docela v pohodě. Nikdy jsem neměla možnost vybírat si, a i proto jsem ocenila, že bylo aspoň něco do žaludku. Jídlo jsem milovala a i první klienti baru v Tojohaši brzy pochopili, že se nám, zahraničním hosteskám, dokážou zavděčit především konzumovatelnými dary.

Jako první se k nám dostalo ovoce, jaké jsem na Slovensku navzdory jeho dostupnosti na pultech nikdy nejedla. Bylo kvalitní a drahé u nás i v Japonsku. Tam ještě o trochu víc, protože Japonci si cení toho, co má prokazatelnou výživovou hodnotu. U některých delikates na talíři jsem se musela zprvu přemáhat, když mě klienti pozvali na oběd. Mořské potvory a suši jsem nikdy nejedla a první kontakt s nimi mě nenaplňoval právě blažeností.

„Všechno je to jenom v hlavě,“ řekl mi Joši, když si s požitkem vkládal do úst suši s větším kouskem syrového lososa. Vzal mě na výlet a já jsem měla co dělat, abych neurazila všestranného, správně střeleného podnikatele s velkou slovní zásobou a na rozdíl ode mě i s bohatými zkušenostmi u plotny. S ním jsem poprvé navštívila izakaju, typickou japonskou restauraci, a díky jeho přesvědčivosti a trpělivosti s mým strachem z neznámého jsem nakonec ochutnala postupně snad všechno na jídelním lístku. „Miluju izakaju!“ prohlásila jsem zakrátko a tento druh lásky mě už nikdy neopustil.

Izakaja byla od té doby místem, kde jsem se ráda scházela s příjemnými lidmi v mém okruhu a kam jsem vždy zamířila, abych uspokojila svoje chuťové pohárky, ihned po návratu ze Slovenska. Když se později objevil v mém životě Šige, bylo to místo na rande přímo stvořené. Vstup do izakaje osvětlovaly náladové červené lucerny, uvnitř voněla všelijaká čerstvá jídla, chutně prostíraná pro společnou konzumaci tradičně u stolu nebo u barového pultu, pokud šlo o malý podnik pro malý počet osob, ale i u nízkého stolečku, kde se sedělo na zemi na typické japonské tatami. Tady vždy vládla uvolněná atmosféra a klid ve skvělé harmonii a Japonci si jich při jídle dopřávali jako nejdůležitější součást. „Jídlo je lék,“ říkávala Misako a já si to velice dobře pamatovala. Postupně jsem ve svém okolí navštívila všechny izakaje a vyzkoušela skvělé kušijaki, sašimi, karaage, edamame, tofu, hijajakko, agedašitofu či cukemono. Doslova jsem se zamilovala do lahodného kousku Japonska, zabaleného do kuřecího masa, syrových ryb či tofu, a spolu s jídlem se mi dostávalo pod kůži i Honšú.

„Láska ti prošla žaludkem,“ popichovala mě v dobrém moje japonská maminka, když jsem už jako vdaná žena v kuchyni našeho miniaturního a minimalisticky zařízeného japonského bytu z ní mámila recepty na japonské dobroty. S Misako jsme takhle nejednou visely na telefonu a každá ve své domácnosti kuchtily ta nejúžasnější jídla po drátě. A nejen to. Při míchání vařečkou jsem od ní dostávala velmi cenné lekce ze života. O japonských ženách, manželství, o výchově dětí, o statutu japonského muže s jejím receptem na spokojené soužití. Měla jsem radost, když mě náročný Šige pochválil za vynikající večeři, a já jsem se snažila se z tamější televize naučit co nejvíc jeho oblíbených receptů. Styl japonské kuchyně, nastavený na rychlá, zdravá a jednoduchá jídla v malém množství, mi dokonale vyhovoval. Po několikanásobném tradičním tréninku výroby rýžových koláčků moči z Jošiho receptáře jsem zjistila, že všechno už je v japonských kuchařských knihách, jenom jednodušší.

Joši byl zvláštní člověk, který chodil, když jsem pracovala jako hosteska, sem tam spávat do mého chlebodárcovského baru. Byl obchodníkem a prodával všechno možné, například škorpiony, slony nebo lahodné krokodýlí maso a v širokém okolí ho uznávali jako úspěšného trenéra džuda. Byl i sačó – šéf jedné z vyhlášených izakají v Tojohaši s nabídkou nevšedních lahůdek a kromě pár chvil v hostesingovém baru nestíhal pravděpodobně vůbec odpočívat. Pokud v něm v době návštěvy nespal na hlubokém a měkkém gauči stejně hlubokým spánkem, byl zábavným, zcestovalým hostem, dobrým rádcem v kuchyni, učitelem zásad stolování a jedinečným hostitelem.

Jako mě zubař v baru naučil japonsky, tak mě Joši uvedl do světa japonského společenského chování. „Denisko, správně. Nalila jsi mi pití, ale potom zas karafu s vodou postav na stůl a počkej, než naleju já tobě. Neobsluhuj se sama! Tady, v hostesingovém baru, sice postupuješ správně, ale na návštěvě v japonské domácnosti bys společensky neobstála,“ kladl mi na srdce dobromyslně. Nalít si nápoj do vlastní skleničky jako host nebo i jako hostitel se totiž v Japonsku považuje za projev neslušnosti. Obzvlášť jste-li k někomu pozváni. Ale platí to i ve větší společnosti a při malém posezení v restauraci a kavárně s přáteli. Všude se musíte spoléhat, že vám skleničku naplní váš partner, společník u stolu, nebo dokonce váš host. Vy ho nikdy ze slušnosti o nic takového nepožádáte a ani jemu nezbývá nic jiného, než se u vlastní skleničky spolehnout na vás. Samozřejmě pokud to neovlivňují jiné důvody, znemožňující dodržovat nepsaný společenský zákon. Těmi můžou být mnohem vyšší pracovní pozice přísedícího při pracovních mítincích, zaneprázdněnost rukou v případě jednání nad papíry nebo třeba ten nejobyčejnější důvod: zlomená ruka. Na závěr této ceremonie je hostitelovou povinností vyslovit: „Kanpai! Na zdraví!“ Až potom můžete svobodně popíjet, dokud zase nevyprázdníte sklenku. Na obligátní „čin-čin“ při ťukání v Japonsku ale zapomeňte. Mezinárodně používaná fráze při přípitcích totiž nemá v této kultuře význam přání toho nejlepšího. Slovní spojení „čin-čin“ představuje v Japonsku slovo „penis“. A to se do společnosti a k aktu připíjení opravdu nehodí.

Jošiho rady byly prostě k nezaplacení. Podal mi je tak, že mě nejednou rozesmál, ale zároveň mi je odevzdával se vší vážností jako nezbytnou výbavu do tamějšího života. „Zapamatuj si, Denisko, úcta vůči druhému je v Japonsku brána k přijetí tvé osoby,“ poučoval mě otcovsky. A na tento fakt jsem přišla velmi rychle po absolvování několika osobních setkání, na nichž mi záleželo. Získat si úctu a uznání u Japonců nebylo vůbec jednoduché! Ale s mým pozorovacím talentem a utažením uzdy u evropského temperamentu jsem to nakonec zvládla. Už to, že mě někdo jako gajdžin do své domácnosti pozval, byl pro mě malý zázrak. Za pozvání na návštěvu bylo mou povinností přinést hostitelům dárek. Šige mi vždycky zdůrazňoval, že to nemůže být dárek ledajaký. Trval na tom, aby byl co nejdokonaleji zabalený, a čím komplikovaněji obal vypadal, tím byl spokojenější. I proto jsem se před návštěvami u Japonců doslova vyblbla s různými stuhami, celofánovými nebo papírovými sáčky či krabičkami. Když jsem podávala dárek hostitelce, musela jsem použít fráze o tom, jaký je můj dárek skromný a nudný, ale od srdce. Obdarovaní hostitelé potom můj dárek přijali s mírně odmítavými frázemi, které vyžaduje nepsaný japonský bonton. Za každý dárek, který jsem přijala já, se slušelo vrátit dvojnásobek. Nejtěžší na tom bylo dokázat odhadnout, jak velký byl přijatý dar, abych nikoho neurazila. Vracený dárek totiž nesměl jít pod cenu přijatého předmětu ve formě daru, ale nesměl jeho hodnotu ani neúměrně převyšovat. Občas mi tahle jejich zdvořilostní hra připadala jako nekonečný příběh a jenom těžko jsem chápala, kde na to při svém hektickém tempu života berou čas. Obdarovávání a vracení darů však bylo něco, na co Japonci důsledně dbali.

Můj dar byl odmítnut pouze jednou. Japonskou učitelkou, u níž zvítězila povinnost nad zaužívaným společenským chováním. V podstatě jsem ji nevědomky dostala mezi dvě mlýnská kola, když se Justin chystal se svou třídou mateřské školy na výlet. „Děkuju, tohle opravdu nemůžu přijmout,“ řekla jeho učitelka a já jsem to zpočátku brala jako zdvořilostní frázi. Jenže ona mi ty bonbony, které jsem koupila všem dětem, skutečně vložila zpátky do rukou. Zaskočilo mě to, a když mi vyprávěla o možných zdravotních komplikacích, alergiích i o nesouhlasu rodičů rozdávat dětem sladkosti, bylo mi trapně. Ale pochopila jsem ji a svůj dar jsem raději honem strčila zpátky do tašky. Znalost toho, jak to chodí, mi později pomohla rychleji se zorientovat v mém budoucím učitelování a v komunikaci s rodiči žáků.

Než se však začal odvíjet můj životní příběh po boku Šigeho a později ve školním kolektivu, uváděl mě do společenského dění a japonské kultury právě Joši. Vlastně nejen mě. Když se zima přehoupla do jara, zval všechny hostesky do rozkvetlého sakurového parku, na dvůr před svůj dům nebo do rodinné izakaje. Tam spolu s námi, rodinou a přáteli chystal svoje nezapomenutelné moči.

Moči je dodnes nejoblíbenějším jídlem mého Justinka. Často vzpomíná na to, jak ho vyráběli spolu se školníkem a kuchařem na dvoře mateřské školky. Rýže se vařila ve velikánském kotli a děti bouchaly do velké masy rýže dřevěným kladívkem. Byl to proces nutný k výrobě těsta s konzistencí potřebnou k tvarování. Když bylo těsto hotové, každé dítě si vytvarovalo svůj originální koláček. Justinovo první moči bylo růžové, sakurovo-jahodové, ale přesto váhal, jestli ho vůbec sní. Natahovalo se jako plastelína a nevypadalo lákavě. Justina zlomila až neodolatelná vůně a od té doby se těšil na každou příležitost spojenou s pružným zázrakem k zakousnutí.

Těch příležitostí bylo chválabohu hodně. U džidžiho na rodinných a přátelských oslavách, ale i u zmíněného Jošiho, který se stal jaksi přirozeně dalším rodinným přítelem. Přiznám se, že vyrobit jedlé moči jsem se učila dlouho. Zvládnout jeho výrobní technologii znamenalo ovládnout jistou formu umění a tradice, a tak jsem nejednou po hodinách neplodného úsilí koupila hotový mražený polotovar. Ale nevzdala jsem se, dokud jsem na ten grif nepřišla.

Rýžový žvýkací koláček se v Japonsku považuje za oblíbený dezert i posvátné jídlo a je nezbytnou součástí oslav příchodu jara a šinnen – šťastného Nového roku. Tradičně se moči vyrábí z lepkavé rýže zmíněným boucháním dřevěného kladiva. Je prakticky nemožné, aby se v originální verzi vydařil, nemáte-li zkušenosti a potřebné vybavení v domácnosti. I proto jsem ho v Japonsku a později i na Slovensku vyráběla v zjednodušené podobě v elektrické troubě ze surovin dostupných v asijských obchodech. Půl kilogramu rýžové mouky močiko, tři hrnky cukru, kokosové mléko, polovina konzervy slazeného kondenzovaného mléka, půldruhého hrnku vody, bramborový škrob Katakuriko nebo kukuřičný škrob a několik kapek potravinářského barviva… Recept mám v paměti už dávno a obměňuju ho jedině příchutěmi a verzí nasladko či naslano. Justin je na něm dál doslova emocionálně a chuťově závislý.

V předvánoční době si z těsta moči vytváříme tradiční sněhuláky Kagami moči a opatrujeme je přesně do 1. ledna. Tehdy konzumuje Kagami moči celé Japonsko, a oslaví tak Akemašiteomedetōgozaimasu – příchod Nového roku. Tato slavnost může mít, jak upozorňují japonští záchranáři rok co rok, i neblahé následky pro malé děti a staré lidi. Moči koláčky se bez kompletního chrupu jedí složitě a při jejich hltání hrozí nebezpečí udušení. To je snad jediný negativní moment spojený v mém vědomí s pojmem japonská rýže.

Dokud jsem žila na Slovensku, neuvědomovala jsem si rozdíl mezi rýží a rýží. Až v Japonsku jsem zjistila, že rýže může vonět sluncem a chutnat tak, že jí neodoláš. Když se k těmto zjištěním přidal můj apetyt a skutečný požitek z jídla, přišla mi Misakina nabídka na čarování s rýží víc než vhod. Její rýžová škola byla pro mě neocenitelná. V Bystrici jsme s Justinem zakotvili právě v době, kdy začaly nabízet suši a jiná zdravá rýžová lákadla i restaurace a bary na Slovensku. Naučit se je dělat od slovenské Japonky chtěli mnozí a já měla, jak už jsem se zmínila, plné ruce práce. Bylo to zábavné a poučné a mě to vždycky vyneslo od prvního až do sedmého nebe.

Nebylo to jen o postupu při přípravě oblíbených chuťovek, dbala jsem i na nepsané zákony a kulturu stolování. Návštěvníci mých kurzů byli sice novodobými milovníky suši, ale zároveň vůbec netušili, že i obyčejnými hůlkami můžou v Japonsku způsobit víc než jen společenské faux pas. Podávání si jídla hůlkami, jejich zapichování do jídla nebo dotýkání se hůlkami hůlek někoho jiného při jídle přivolává podle tamních pověr neštěstí až hrozbu smrti. Hůlky jsou totiž v Japonsku nejen příborem, ale i předmětem s přednostním významem při pohřebních obřadech. Vykládat to účastníkům kurzu během přípravy jídla sice znamenalo být v nevhodnou chvíli naschvál tak trochu morbidní, ale věděla jsem, co dělám. Tento druh informací byl totiž pro potenciální budoucí návštěvníky Japonska zároveň základním ochranným balíkem před totálním kulturním propadem.

V zemi, kde jsou časté džišin – zemětřesení a sesuvy půdy, putuje nebožtík podle zákona do krematoria. Po zpopelnění člena rodiny musí příbuzní vybrat hůlkami z popela všechny zbývající hone – kosti a předat si je aspoň v malých kouscích na památku mezi sebou v kruhu rodiny. Na vybírání kostí se používají hůlky velmi podobné těm na jídlo, jen větší, případně kovové. Je to jediná doba, kdy můžou dva lidé ve stejné době držet najednou dvěma páry hůlek jednu kost. Ostatní, nerozdané kosti putují do urny. Kosti z nohou se vezmou jako první a kosti hlavy se ukládají do urny jako poslední. Tento postup má zajistit, aby nebyl člověk v urně hlavou dolů. Spojitost hůlek s jídlem a zároveň s obřadem v krematoriu je tedy evidentní a zahraniční turista si až in medias res uvědomí, že neznalost kulturních zákonů ho v očích Japonců neomlouvá.

Svoji misi o přežití jsem na Slovensku brala vážně, přestože jsem si uvědomovala, že všechno, co jsem se během života v Japonsku naučila a co opravdu umím, tu už bylo a je. Navzdory konkurenci však zanedlouho mé nejtěžší období skončilo. Dařilo se nám žít slušněji, něco dát stranou a já snila o takové obyčejné věci, jakou byl teploučký koberec do Justinkova pokoje. A dokonce jsem měla nablízku i anděla strážného. Jestli tipujete toho chlápka, kterého jsem odepsala hned na první schůzce po letech v Žilině, trefili jste se. Jarík se navzdory mému rozhodnutí zachránit manželství o nás zajímal a nevynechal jedinou příležitost ozvat se mi a podporovat mě v drobných úspěších. Od květnového setkání v Žilině jsme se neviděli a já jsem to tvrdošíjně plánovala takhle nechat. Nakonec jsem však překvapila samu sebe a pozvala ho přímo k nám. Jeho smutný hlas v mobilu se mi nezdál a uvědomila jsem si, že dosud to byl on, kdo mě vždy povzbudil a dodal mi optimismus. Ta jeho obvyklá veselost a, přiznávám, i přítomnost mi najednou chyběly.

Byl už začátek října, venku pofukoval studený vítr a Jarko skutečně přijel. Pobledlý v důsledku odeznívající chřipky, s podrážděným žaludkem, ale s úsměvem na rtech. Ulevilo se mi, že pokles jeho zpěvavé tóniny v hlase souvisel pouze s únavou po nemoci, a potěšená tímto zjištěním jsem vesele vyhrkla:

„Neboj se, vyléčím tě svým onigiri!“

Zasmál se a v tom smíchu bylo tolik upřímnosti, že se mu Justin, do té doby udržující zkoumavý odstup, nadšeně a se širokým úsměvem vyškrábal na klín. Než den skončil, sundal ho Jarík z klína pouze jednou, a to tehdy, když si ho vysadil na ramena.

„Fakt jsi mě vyléčila,“ řekl Jarík při odchodu a mně se té noci skvěle usínalo. Můj strach z Justinovy reakce na cizího strejdu byl zbytečný. Teď už vlastně cizí nebyl. Jak se tomu říká? Pečený vařený. Takovým se stal u nás doma po první návštěvě. Ve vší počestnosti jako pravý kamarád, ale tajně. Tentokrát ne kvůli Šigemu, ale kvůli rodičům Jarka, jímž jsem už jednou pohrdla.

KARAAGE

Speciálně smažené kuřecí maso

Karaage patří k nejoblíbenějším jídlům v naší rodině a je neodmyslitelnou součástí zahradních posezení. Vyznačuje se dokonalou rovnováhou mezi skvělou chutí, konzistencí a schopností zasytit. Jedinou nevýhodou je množství kalorií.

Připravit si ho můžeme z prsíček nebo vykostěného stehna. Kukuřičný škrob lze nahradit bramborovým, ale struktura nebude stejná.

Budeme potřebovat:

450 g kuřete (stehna nebo prsíčka) nakrájeného na kousky o velikosti 2,5 cm

1 lžíci čerstvého strouhaného zázvoru

1–2 stroužky nastrouhaného česneku

2 lžíce sójové omáčky

1 lžíci saké na vaření

2 lžičky krystalového cukru

⅓ hrnku bramborového nebo kukuřičného škrobu

rostlinný olej na smažení

1 citron nakrájený na měsíčky

POSTUP:

1. Do misky dáme zázvor, česnek, sójovou omáčku, saké a cukr a dobře promícháme.

2. Přidáme nakrájené kuřecí maso a důkladně zamícháme, aby se rovnoměrně obalilo připravenou směsí.

3. Necháme aspoň hodinu v chladu.

4. Ve woku rozpálíme větší množství oleje.

5. Marinované kousky masa obalíme ve škrobu a vkládáme do horkého oleje. Maso by mělo v oleji tancovat.

6. Otáčíme ho a smažíme z obou stran. Když získá nazlátlou barvu, maso vyndáme a necháme z něj na papíře okapat olej.

7. Podáváme s kouskem citronu a maso si před konzumací tímto citronem pokapeme.

Potřebné japonské ingredience a dochucovadla jsou dostupné ve specializovaných asijských obchodech.

DOBROU CHUŤ!

10. kapitola

Vzpomínky a závazky se nedají jen tak přehodit přes plot. Ať už měl Šige v průvodcovském poslání jakékoli pohnutky k tomu, aby se ode mě odstřihl, stále tu byl Justin.

Blížily se Vánoce a Šige se ozýval jen sporadicky, když stručně odpovídal na moje zprávy. Zjevně neměl v plánu strávit svátky s Justinem, ale přesto jsem to zkusila a pozvala ho k nám. Na vánoční besídku do školky.

Tu vánoční besídku jsem s dětmi ze školky nacvičovala já. Děti se snažily, aby se před svými rodiči předvedly jako dokonalí herci. I Šige slíbil, že přijede, a Justin ho očekával. Jak moc v jeho příjezd doufal, jsem si však uvědomila, až když se jeho otec v hledišti neobjevil. Se slzami v očích se můj syn schoval do učitelského kabinetu a odmítl ho až do konce programu opustit.

„Všichni tu mají rodiče. A já jenom tebe!“ fňukal s hlavou v klíně. Neměla jsem protiargument, měl pravdu. Mohla jsem ho utěšovat, že otec jednou přijde, ale neudělala jsem to. Náš život už dlouho plynul i bez Šigeho rodičovského a manželského náručí. Navíc mužský vzor mu dávno suploval náš věrný kamarád ze Žiliny. Nenásilně, rád a způsobem, který se mému synovi líbil. Přes Justina se potom Jarko začal tajně, nenápadně, ale jistě líbit i mně.

„Justine, podívej, co pro tebe mám!“ volal Jarík ode dveří, jakmile k nám pár dní před Vánocemi zavítal. V rukou nesl vršek jedličky ze dvora svého dědečka. Nevím, co řekl doma, ale mému synovi vykouzlil první skutečné slovenské Vánoce. Jedlička byla řídká, nepravidelná, ale celý byt ihned voněl jehličím a čerstvou hlínou. Vsadím se, že v té chvíli nám všem svítily oči víc než vánoční výzdoba na banskobystrickém a žilinském náměstí dohromady.

Mimo své rodiště začal Justin vnímat Vánoce úplně jinak. Bohaté Japonsko se ani zdaleka nedokázalo přiblížit nefalšované slovenské sváteční atmosféře a jeho nadšení bylo hmatatelné. Při procházce městem mu oči přeskakovaly z jedné výlohy obchůdku na druhou, až se s údivem u vysokého a všemi barvami svítícího stromečku uprostřed náměstí rozpačitě zeptal:

„Mami, tady je elektřina zadarmo?“

Jeho dětsky nevinná dedukce mě vrátila do Tojohaši k mému historicky prvnímu prosincovému měsíci vdané paní. Svátky tam dýchaly pouze obchodní domy, balkonová zábradlí se sem tam leskla třpytivými hliníkovými ozdobami, ale světýlek bylo všude jen poskrovnu. Chyběl mi domov, a byť jsem si doma té pravé vánoční pohádky nikdy moc neužila, přála jsem si ji vykouzlit svému muži. Ta světýlka, jimiž jsem omotala zábradlí na balkoně a vyzdobila malá okna, se mi potom přímo bytostně připomněla i po svátcích. Trojnásobnou cifrou na účtu za spotřebu elektrické energie.

Od té doby jsme si chodili, zvlášť po narození Justina, kompenzovat skromnou domácí výzdobu do Disneylandu v Tokiu a u nás doma to vypadalo jako v každé japonské domácnosti. Úplně nové světelné girlandy skončily odložené ad acta v krabici a nahradily je méně honosné třpytivé ozdoby. Předvánoční a vánoční parády jsem se však nemínila vzdát bez boje. Když se listopad přehoupl do prosince, pekla jsem jako všichni Japonci. Nikoli ovšem kagami moči, ale naše tradiční perníčky. Děti v tojokawské škole a v Justinově školce je milovaly, stejně jako naše taneční duo ve slovenském kroji s čardášem nacvičeným podle internetu při různých příležitostech. Užívala jsem si takové chvíle a myslela na svoji babičku s maďarskou krví. Nejednou mi se smíchem říkala, že jsem jako správná tanečnice vystrkovala zadek už v plenkách. A mě takové vzpomínky hřály u srdce i daleko od domova.

Později, když byly Justinovi skoro dva roky, jsem se rozhodla jemu a Šigemu představit Mikuláše. Dva měsíce před šestým prosincem jsem na dálku brouzdala po slovenských internetových obchodech a hledala to nej pro oba do mikulášského balíčku. Všechno jsem promyslela do detailu a průhledné sáčky s potiskem fousatého tlusťocha s červenými tvářemi a bílou bambulí na červené čepici stály ráno na Mikuláše u stojanu na boty. Jen kousek od prostoru před vchodovými dveřmi, kde obvykle čekaly odpadky na vyhození. Než jsem si stačila uvědomit, jaké to může mít následky, Šige mě svižně předběhl, vzal oba stužkou převázané balíčky a o tři minuty později už tvořily součást nevábného obsahu kontejneru na odpadky. Audience Mikuláše se tímto nedorozuměním posunula o rok.

Japonsko tedy neznalo štědrého muže v červeném a tamější Vánoce měly namísto křesťanského ducha nádech komerčního svátku bez náležitých poct. Zato prvního ledna směřovali Japonci hned zrána do chrámu, aby poděkovali za uplynulý rok a vyprosili si zdraví a štěstí do následujících měsíců. Já se Šigem a Justinem jsme takhle děkovali a prosili na začátku každého roku v tojokawském chrámu Inari. Už krátce po první návštěvě se stal tento chrám mým oblíbeným útočištěm a v době učitelování na tamější škole jsem ho minula jen málokdy. V jeho útrobách jsem si dopřála tajnou iluzi o nenáročnosti splnění mých snů a tužeb. Stačilo hodit do kasičky minci a zatahat za konec silného lana přivázaného ke zvonu. Anebo zapálit vonnou tyčinku a po sfouknutí se zahalit do jejího dýmu pro dosažení zdraví, krásy a moudrosti. Chrám Inari v Tojokawě patřil a nadále patří mezi tři nejpopulárnější japonské svatyně a pověst o jeho magickém působení už přesáhla hranice Honšú. Mně stačilo, že jsem díky takto získávanému klidu v duši dokázala posouvat ty svoje hranice. Těšit se z maličkostí kolem sebe a mít pocit, že když chci, dokážu všechno.

Inari byl bůh plodnosti a v mysli místních lidí vždy představoval patrona obchodníků a pěstitelů rýže. Tojokawský buddhistický chrám byl postavený v roce 1441 a to, co ho na první pohled činí nepřehlédnutelným, je jeho pompéznost. Vzpomínám si, jak v něm v době svátků, na jaře a během sklizně rýže mniši tloukli do zvonů a všude kolem vládl důstojný klid a čistota. Tohle místo bylo vždycky plné lidí a opakující se scénář jejich údivu při pohledu na vlajkami hustě lemovanou ústřední chrámovou uličku byl pro mě pravidelným milým a úsměvným zážitkem.

Bílo-červené vlajky jsou skutečně součástí svatyně a na každé se nachází jméno osoby nebo firmy, která poskytla finanční dar na chod tohoto chrámu. Mít vlastní vlajku je tam populárnější než mít obrovský poutač u silnice a získat si jím nové zákazníky. Úspěch firmy spojuje prostě mnoho podnikatelů s vírou, že se jim daří díky ochraně Inariho.

Posly boha Inariho jsou odnepaměti lišky. I proto jich tam potkáte při postupu do útrob chrámu víc než dost. Jako první spatříte dvě větší kamenné lišky po stranách, zosobňující pár muže a ženy. Zatímco u nás je liška považována za symbol falše a zlodějství, v Japonsku jí přisuzují úlohu důsledného ochránce rýžových polí. Kamennými liškami je v chrámu Inari posetý celý kopec a každá se liší svým postojem, výrazem tváře i předmětem, který drží. Je to proto, že každá z nich představuje jiný charakter, a ta, která zaujme konkrétního návštěvníka, prý vystihuje jeho osobnost. V jednom jsou však všechny sošky stejné. Kolem krku mají červený podbradník jodarekake, který jim uvazují věřící z úcty.

Lišky zůstaly v mém vědomí hluboce zakořeněné i po odchodu z Japonska a dodnes mám při pohledu na kožichy těch tvorů zvláštní pocit. Vybavit si chrám lišek i díky dvěma malým lištičkám z porcelánu v mém obýváku znamená pro mě navodit si obraz tamější harmonie přímo na přání. Nepopírám, probouzí to ve mně už celá léta i gurmánského ducha. Smažené tofu, oblíbené jídlo lišek, máme u nás doma opravdu rádi. Stejně tak Inari-suši, chutné suši pytlíčky ve tvaru liščích uší. Tojokawští kněží je často vyráběli pro božstvo, ale i běžní spotřebitelé si díky místním obchodníkům lemujícím chrám přišli na své. Nakonec – i já jsem Inari-suši poznala právě tam.

Vlastně – celý svůj svět jsem poznala na malém kousku ostrova Honšú. Prozářený i šedý, praktický i divný, ale můj. Nebylo lehké znovu se přizpůsobit životu doma a i po několika měsících jsem byla kdesi na půli cesty mezi dvěma světy. Slovenská Japonka. Takovou přezdívku jsem dostala mezi přáteli a mně vnukla spásonosnou myšlenku. Postupně jsem si začala Japonsko hledat i ve svém okolí – v Japoncích, kteří žili v našich zeměpisných šířkách. Ani můj osud nelenil a v krátké době se mi znovu snažil něco naznačit. Jako první se mi ozvali Japonci žijící v Žilině a Jarík měl z toho blažený úsměv na tváři. Moje kroky se čím dál víc blížily k němu a já se přistihla při myšlence, že mi Šige vůbec nechybí.

INARI-SUŠI (Inari-suši)

Liščí ouška k zakousnutí

Technicky je Inari-suši suši. V Japonsku je snadno dostupné v supermarketech, prodejnách lahůdek, restauracích a pouličních stáncích. Ale nejlépe chutná přímo z vašich rukou. Je to takzvané kontaktní jídlo a výborně se hodí na piknik nebo neformální oběd. Připravíte si ho z aburaage (pytlíčků), takzvané smažené kůže z tofu.

U nás je dostupná ve specializovaných asijských obchodech.

Pytlíčky aburaage, polotovar, jsou smažené na oleji a kvůli eliminování mastnoty se poté vaří ve vroucí vodě. Pro Inari je typické, že se tyhle pytlíčky po uvaření namáčejí do sladkých omáček ještě před naplněním rýží. Pokud máme k dispozici mražené pytlíčky, stačí je nechat volně rozmrazit, vymačkat z nich vodu, případně postupovat podle návodu. Plní se rýží suši, kterou můžete dochutit vařenou zeleninou, sušenými houbami, bambusovými výhonky nebo hijiki z mořských řas.

U tohoto jídla si přijdou na své i vegani.

Budeme potřebovat:

2 hrnky vody (480 ml)

3 lžíce sójové omáčky

4 lžíce cukru

8 čtverců aburaage nebo 4 obdélníky, které se přeříznou na polovinu, aby vznikly pytlíčky (někdy je už jako pytlíčky koupíte)

3 kusy sušených hub šitake

1 malou mrkev

3 hrnky rýže suši

Na zeleninu a houby:

1 hrnek vývaru daši (240 ml)

1 lžíci sójové omáčky

1 lžíci cukru

Do rýže:

1 lžíci sezamových semínek

POSTUP:

1. Aburaage trošku rozválíme, aby se vyrovnaly. Je-li to nutné, prořízneme jednu stranu, abychom vytvořili pytlíček.

2. Vaříme je jednu minutu ve vroucí vodě a pak vodu vylejeme. Vyndáme aburaage.

3. Místo vody nalijeme do hrnce sójovou omáčku a cukr a přivedeme do varu. Přidáme předvařené aburaage a opět vaříme 10–15 minut.

4. Necháme 3 hodiny stydnout (nejlépe přes noc v ledničce).

5. Sušené šitake máčíme ve vodě 30 minut (z tekutiny ze šitake si potom můžeme připravit potřebný vývar).

6. Namočené houby nakrájíme na půl centimetru dlouhé proužky přibližně 1–2 milimetry silné. Stejně nakrájíme i mrkev.

7. Do hrnce vložíme daši, sójovou omáčku a cukr, přidáme mrkev a houby a vaříme, dokud zelenina nezměkne.

8. Uvařenou rýži ochutíme octem suši, přidáme uvařenou zeleninu a sezamová semínka. Lehce promícháme a tvarujeme malé, podlouhlé a oblé tvary. Ty vložíme do pytlíčků aburaage (plníme je až po okraj) a vychutnáváme si Japonsko!

11. kapitola

Jako poslední pokus o restart mrtvého srdce vypálil Šige přílet na Slovensko. Po ročním odloučení, v době Justinových šestých narozenin, dorazil s krabicí lega pro oslavence a po několika hodinách na naší půdě mi navrhl manželství na dálku. Bez emocí, jen tak při večeři v kuchyni mého bytu a hned s poznámkou, jak skvěle jsme to doposud zvládali.

Chtělo se mi z něho všechno. Smát se i brečet, ba dokonce zvracet nebo ho spolu s jeho teorií o praštěném vztahu slaměné vdovy a stěhovavého Dona Juana poslat zpátky na letiště. Ale ovládla jsem se a shrnula to do jediné věty:

„Šige, nic jiného jsem od příjezdu neprožívala.“

Ani se na mě nepodíval a dál s předstíraným klidem a přitom schválně nahlas jedl naši oblíbenou polévku s masovými kuličkami a zázvorem. Ovšem dlouho mu ten herecký projev nevydržel. Po chvilce talíř odstrčil, prudce vstal od společného stolu a navíc si krknul. Nikoli jako Japonec děkující za dobré jídlo, ale s grimasou na obličeji otočeném směrem k Justinovi s následným neodmyslitelným rýpnutím:

„Justine, tobě to chutná?“

To byl celý Šige. Když přišla odpověď, kterou nechtěl slyšet, znervózněl. A aby mi svoji zkaženou náladu v mém bytě za můj skromný rozpočet ukázal co nejdetailněji, chytil se mé srdeční záležitosti. Vaření japonských jídel. Zadostiučinění, které očekával, však nepřišlo. Já jsem se nadále tvářila klidně a Justin mu věnoval překvapený pohled i za mě. Vzápětí dokonce zvolil chlácholivou odpověď v rodné japonštině, ale stylem, jako by hovořil se svým vrstevníkem ve školce:

„Je to velmi dobré, Šige. Zkus ještě trochu sníst!“

V tichu, které nastalo, bylo slyšet pouze Justinovu lžíci. Šige se s neurčitým výrazem v obličeji schoval v sousedním pokoji a zmatený Justin mlčky pokračoval v jídle. Chvilku poté, co vložil do úst poslední sousto, však přepnul do slovenštiny a zčistajasna se mě zeptal:

„Mami, proč je Šige takový?“

Ani nemusel pokračovat v popisu odpozorovaných stavů svého stvořitele. Taky jsem nevycházela z údivu a jako odpověď mě napadlo hned několik odůvodnění. Zatěžovat jimi čistou dětskou dušičku jsem však vůbec neměla v úmyslu. Proto jsem pojmenovala tu nejokatější příčinu, a zastavila tak zbytečný samospád slov:

„Justine, tatínek tu není doma. Nedokáže si zvyknout.“

„Potom by ale měl jet, mami, co nejdřív domů.“

Justinova dětská logika neměla chybu. Ale Šige si ani v průběhu dalších dní nepřetržitého kontaktu se synem neuvědomil, co všechno mezi nimi pohnojil. Zkrátka – náš syn ho vzal na milost jen z poloviny. Oslovoval ho křestním jménem a choval se k němu jako k dočasné návštěvě známých. Slušně a bez dotírání. Můj japonský manžel to však vyhodnotil jako projev toho největšího kamarádství. S Justinem bláznil, naváděl ho k lotrovinám, a nevědomky tak uvolnil prostor pro jeho odvážnější otázky. V okamžiku, kdy je Justin vyslovil, byl však Šige opět pouze vztahovačným Šigem.

„Jeho chování je drzé,“ prskal po nevinném dětském výslechu. Znala jsem tenhle pohled, vysvětlovat něco nemělo význam. Kdyby byl v Japonsku, práskl by dveřmi a zmizel na dva dny. V mém bytě jenom nafoukl tváře a čekal, jak takovou nehoráznost našeho potomka vyřeším.

„Justine, procvičte si se Šigem psaní ve znacích kandži, je to prima zábava,“ pronesla jsem na dosažení míru a bez další diskuse jsem si rozložila uprostřed obýváku žehlicí prkno. Justin mě jako vždy beze slova poslechl a vzápětí položil na kuchyňský stůl zásobu kancelářských papírů a tužky. Také Šigeho divoký výraz se zklidnil uspokojením s vidinou nadcházející seberealizace. Možnost dělat to, co uměl, ho naplňovala klidem.

V úloze průvodce, rádce a učitele byl Šige vždy opravdu důsledný a v mnohém mi na začátku mé a později naší společné existence v Japonsku výrazně pomohl. I v době, kdy jsem chtěla svůj život v zemi vycházejícího slunce zachytit na papír, mi byl kupodivu nápomocný navzdory oddělenému životu a dlouhodobé absenci jakékoli komunikace. Bylo to tehdy, když nás přinutil vzdát se návratu do Japonska a přežít vlastními silami a schopnostmi. Jeho přímo osobnostní změny v něm probíhaly zřejmě odjakživa, to jen já, naplněná láskou a vděčností za život v Japonsku, jsem je až příliš dlouho omlouvala. Jenže jsem dospěla. To, co jsem nyní v jeho společnosti pociťovala, byl už pouze respekt z opatrnosti a z něho vyplývající slušnost do morku kostí.

Nebudu lhát. Od Šigeho příjezdu mě pronásledovala otázka, co tu vlastně chce. Na jedné straně jsem toužila po laskavém partnerském objetí, duševním souladu a, proč bych to nepřiznala, i po obyčejné fyzické lásce. Ovšem na druhé straně mi už Šige do obrazu milované osoby a rodinné pohody vůbec nezapadal. Láska i důvěra byly fuč a Šigeho citový dopravní prostředek uháněl na diametrálně odlišný pohon než ten můj. Navíc mnou lomcoval strach, zda si rozporuplný otec a manžel nepřijel pod falešnou záminkou usmiřování pro syna.

Proto jsem o hotelovém pokoji pro něj uvažovala jen chvíli. Raději jsem riskla týden pod jednou střechou s odcizeným mužem, a zmařila tak jeho šance na únos. Návštěvu zubaře kvůli ošetření bolavého zubu jsem také absolvovala jen díky pohotové pomoci sousedky Zuzky. Ta v protějším bytě hlídala s okem u kukátka a monitorovala pohyb před mými vchodovými dveřmi. Nevěřila jsem mu ani nos mezi očima, třebaže představa, jak se stará o malé dítě se spoustou potřeb na úkor svého soukromého života, mi připadala jako sci-fi. Pro jistotu jsme ale seděli či stáli, povídali si, mlčeli, jedli a spali v jednom bytě, a navzdory statutu rodiny na papíře to byl vysloveně nezvyk. Skoro jako to, že si Justin po tom všem se svým otcem povídal a hrál.

„Napiš Deniska, Justin, Jarko,“ opakoval Justin už poněkolikáté a znovu upíral svůj zrak na znaky, aby si je zapamatoval. Jeho veselý tón a Šigeho náhlá mlčenlivost mě, nic netušící, provázely při vytváření úhledných komínků vyžehleného prádla a dovolily mi ponořit se do vlastních úvah a nostalgie. Ta přišla s letmým pohledem na soubor čar a obloučků kandži a já si vzpomněla na první léta svého manželství.

Říká se, že pokud chcete japonštinu ovládat slovem i písmem, musíte ji studovat šestnáct hodin denně přibližně devět let. Neměla jsem takovou možnost, ale japonsky jsem se naučila mluvit celkem rychle a jen tak mimochodem docela slušně. Japonská kaligrafie s japonskými znaky kandži však pro mě byla úplně jiný level a dodnes mám v této oblasti co objevovat a učit se. V japonských školách se tamější kaligrafie vyučuje už na nižším stupni vzdělávání a v rámci středních uměleckých škol ji smějí mladí Japonci studovat také jako samostatný obor. Že to není jen krasopis a obdoba uměleckého zápisu jména, příjmení či jiného slova do znaku, jsem měla unikátní možnost zjistit při běžném představování se novým japonským příjmením Ogino.

„Áááá, Ogino!“ opakovali po mně místní lidé a hned si čmárali prstem ve vzduchu, jako by odháněli imaginární mouchu. Nenapadlo mě, že hledají význam mého příjmení. Z předložených znaků jednotlivých příjmení dokázali okamžitě vyčíst historii rodu. U mě se však museli trochu potrápit.

„Ogino jako velký? Nebo divoký jako kůň v přírodě?“ následovalo obvykle při zjišťování původu příjmení, a tady jsem se vždycky začínala ztrácet. Odpověděla jsem už jen jejich příznačným neurčitým: „Eeeee?“ A jejich studium manželových předků bylo rázem u konce.

Japonci do znaku ukryjí až tři odlišné významy, a v pohodě tak odliší Kobajašiho od Kobajašiho nebo Suzukiho od Suzukiho, a dokonce i ženu od muže. Při stejných příjmeních však vypadá jejich zápis v kandži naprosto odlišně. Jedině u křestních jmen malých dětí bývá možnost rozeznat pohlaví dítěte už při poslechu. Chlapecká jména můžou obsahovat příponu –kun a dívčí –čan. Ale dneska už není vzhledem k přejímání cizích jmen v Japonsku ani přípona pravidlem. Stále však platí, že na výběr křestního jména má maminka po narození děťátka celý týden. Tato výsada jí umožňuje kombinovat různé znaky, přizpůsobovat je příjmení, hledat v nich různé významy, vkládat do znaků povahu matky i otce a podle těchto atributů potom pojmenovat svého potomka. No a někdy se výběr uskuteční třeba na základě jediného podnětu. Jako u mojí kamarádky, které se narodila dcerka. V době příchodu na svět měla maličká tvářičky jako broskvičky. Proto se k ní hodilo jméno tohoto ovoce – Momo.

I my jsme jméno pro syna vybírali s ohledem na jeho význam. Vybrat mu tradiční japonské, toho se Šige obával. Že by naše dítě mohlo později ve škole zažít šikanování. A tak to u nás vyhrálo jméno Justin, znamenající spravedlnost. Nebylo ani slovenské, ani japonské a snadno se vyslovovalo. Jestli se významově hodilo k příjmení Ogino, nevím. Protože jak už jsem se zmínila, neznala jsem rod Oginů. O Šigeovi, jeho předcích, dětství, radostech či traumatech jsem nevěděla vůbec nic a Šige tvrdošíjně mlčel. Pouze jednu skutečnost mi nakonec prozradil. Přiznal se mi ke krachu svého předchozího podnikání, jímž prý uvalil hanbu na svůj rod. Vydědili ho a podle Šigeho to bylo správné. Tečka a nic víc.

Že u svých rodičů zanechal i ženu a dceru, jsem se náhodně dozvěděla někdy na konci našeho společného života v Tojohaši. Našla jsem dopis od jeho dcery. Rozzlobený Šige práskl dveřmi a bylo to. V mém pomyslném žebříčku klesl o tři stupínky dolů a nakonec mě nechal na Slovensku. Už nebyl mým bohem nade všemi ostatními. Tak jako jím nebyl pro své rodiče, sourozence, ženu a dceru. Tak nás všechny někam uklidil.

„Šige, rodina si má pomáhat,“ řekla jsem mu v době, kdy jsem mu ještě věřila. Až potom jsem pochopila, že slovo rodina v jeho povědomí nikdy nepovýším. Přesto přijel, když už jsem ho nevolala, a hrál si na otce syna, kterého opustil. Za svou nestálost, náladovost a žárlivost vyžadoval moje pochopení a pokoru. Chápala jsem ho. Jeho duši citového ubožáka s nulovým benefitem pro mě. Už jsem nebyla ochotná přivřít nad tím oči a s mým rozhodnutím nedat se vstoupilo do večerního klidu něco nečekaného: Šige zahořel. Ale nikoli láskou.

„Denisko, kdo je Jarko?“

„Náš kamarád. Hodně nám pomáhal, když jsi tu nebyl.“

„Justin pořád chtěl, ať píšu v kandži jeho, tvoje a Jarkovo jméno vedle sebe. Proč?“

„Nevím. Mohl ses ho zeptat.“

Odložila jsem vyžehlené prádlo, umyté nádobí a posadila jsem se k němu na sedačku v obýváku. Ruku měl položenou na opěradle, téměř kopírovala moje ramena.

„Máš ho ráda?“

„Ano, mám.“

„Jsi vdaná za mě!“

„Šige, naše manželství nefunguje. Kdy ses mě naposledy dotkl? Já jsem mladá a zdravá žena a potřebuju vedle sebe muže. Fakt tomu nerozumíš?“

Podíval se na mě chladně, tvrdě a mlčky. A já jsem jeho pohled nevydržela, přestože jsem mu byla absolutně věrná. Když jsem vstávala ze sedačky a na chvíli se odvrátila, ucítila jsem u tváře závan vzduchu. Překvapeně jsem se znovu otočila k Šigemu a náhle všechno pochopila. Jeho pěst jen o chlup minula moji tvář a na vteřinu se zastavila ve vzduchu. Spontánní pokus o facku jsem mu rázem zmařila nečekaným pohybem.

Moji tvář minul, ale srdce zasáhl přímo doprostřed. Náhle jsem procitla, celá se roztřásla a v uších mi zněl můj vlastní tep.

„Šige, chci se rozvést. Co nejdřív.“

Opravdu jsem to vyslovila. Lapala jsem po dechu, brečela jako blázen a držela se kuchyňské linky, aby se mi nepodlomila kolena a já se nesvezla na zem. Ale svůj požadavek jsem vyslovila tak tvrdě a důrazně, jak jsem jen dokázala. Dokonce i Justin vyskočil z postele a bleskově se mi ovinul kolem nohou jako liána. Zahlédl Šigeho výpad, a to se nikdy nemělo stát. Šestý den pobytu u nás zakončil Šige místo večerní pusy Justinovi posledním útěkem do pokojového azylu. Druhý den v tichosti a bez rozloučení odletěl a oběma se nám vytratil ze života.

Když vztah kdysi plný lásky skončí, získanou svobodu střídá náhlá lítost. Je to něco, co jste chtěli zvrátit, a zároveň si říkáte: Už nikdy! Nová láska nade mnou visela už jen za nohy a já navzdory tomu cítila jenom prázdno v duši. S odchodem Šigeho byla definitivně zmařena naděje na návrat do Japonska a mně nyní zůstala výlučně slovenská alternativa. Jako v životě, tak například i při lahodném sašimi, vynikajícím masíčku z tuňáka z pravé japonské izakaje. Když mi srdce po něm volalo, poradila mi kamarádka Japonka žijící na Slovensku skoro dokonalou fintu.

„Deni, nakrájej si avokádo na plátky, pokapej sójovou omáčkou a natři wasabi. Když zavřeš oči, zažiješ manu!“

Skutečně. Na malý okamžik jsem svoje smysly oklamala a znovu si vychutnávala chvíle s Japonskem na talíři. Takhle jsem se pomalu učila svoji lásku k něčemu, co se mi hrou osudu vzdálilo, nacházet v něčem jiném.

S láskou k někomu to už tak snadné nebylo. I po ztrátě posledních iluzí se mi v mysli vynořovaly magické začátky plné lehkosti a jiskření, krásného milování, chvíle propletených prstů i srdcí, a najednou mě přepadla obava, že stejný pocit už nikdy nezažiju. Že přijde fáze porovnávání a analyzování, hledání chyb v předešlém vztahu a následně těžký respekt před rozhodnutím, jestli dovolím nepoznanému avokádu ucházet se o moje smysly, dělit se o duševní orgasmus či nám dopřávat vzájemnou společnost s hlubším smyslem, než má chvilkové uspokojení chuťových buněk fajnšmekra.

Jednoduše řečeno: Chtěla jsem vztah. Ale lásky jsem se bála jak čert kříže. Že mě rozpálí, rozzáří a nakonec to světlo odejde a slunce zhasne.

Moje slunce, které se svými paprsky nenápadně vkrádalo do každého dne, se však tak snadno mým strachem odradit nenechalo. Už rok mi prozařovalo můj zatím nestabilní život a při služebních cestách z Žiliny do Bratislavy to s bílou corvettou tajně vzalo přes Banskou Bystrici. Dodávalo mi tolik síly, že mě nakonec přesvědčilo, abych rozehnala ten bouřkový mrak minulosti nadobro. Za měsíc jsem letěla do Japonska, abych udělala tečku za svým manželstvím, a Justin zůstal s Jaríkem. Byly to změny a byl to konečně život i pod mojí taktovkou.

Rozvádět se bylo těžší než vdávat se bez mojí účasti. Tehdy mi Šige na Slovensko zavolal a rovnou mi oznámil:

„Jsi vdaná, paní Ogino!“

A bylo to. Bez polibku, prstýnků a bílých šatů. A já se zmohla pouze na překvapené: Wau! Pro nevěstu bez víza to bylo nejjednodušší řešení. Po letech mi to však přišlo stejně divné (i když s jinou škálou pocitů) jako rozvod se Šigem prakticky bez Šigeho.

Naše manželství ukončil právník ve své kanceláři jen pár domů od Šigeho firmy a módních butiků. Během sepisování návrhu mi byla oporou pouze Roxy a všechno šlo chválabohu hladce. Až do podpisu oběma stranami, což znamenalo setkat se s NÍM.

To setkání bylo přesně takové, jaké jsem po jeho březnovém útěku a se žádostí o rozvod v ruce na půdě jeho kanceláře očekávala. Neochota komunikovat, dohodnout se a cokoli podepsat. Dva dny před odletem jsem však konečně získala jeho požehnání. Vzdala jsem se kvůli němu společného majetku i Japonska, a přestože jsem se domů vracela doslova s holým zadkem, byla jsem bohatší než kdykoli předtím. Měla jsem Justina, Šigem vynucený můj souhlas, že ho může kdykoli navštívit, ale na oplátku jeho podpis, že se výchovy dítěte vzdává výlučně v můj prospěch. To bylo vskutku jediné, na čem mi opravdu bytostně záleželo.

„Máme to za sebou,“ sdělila jsem následně Jaríkovi do mobilu a pod tlakem emocí jsem se rozplakala. Do mého příjezdu domů zbývaly dva dny, a než jsem náš hovor ukončila, tiše mi pošeptal, jako čerstvě volné ženě, že mě miluje. Ne, strach z nového vztahu ze mě ještě nevyprchal, ale pomalu se mě zmocňoval jiný pocit. Radost, že mě doma někdo čeká a nekonečně miluje.

Byl duben a moje srdce volné. Čtvrtý měsíc v roce rozdělil moji a Šigeho společnou cestu a ihned mi přivolal náležité asociace. Číslo čtyři. Jeho úzkostlivé vytěsnění ze života Japonců, protože číslo čtyři – „ši“ nebo „jon“ nápadně připomíná slůvko „šinu“ – smrt. Číslo čtyři je v Japonsku jako naše nešťastné číslo třináct. Může za všechno zlé a pro jistotu vzbuzuje obavy už předem. Přesto se naše třináctka používá všude. Ale čtyřka v Japonsku jako by ani neexistovala, pokud se to dá aspoň trochu zařídit. Číslo přinášející smůlu – čtyři, čtyřicet nebo čtyřicet devět (překlad tohoto čísla připomíná spojení slov „bolest až do smrti“) – chybí na označení sedadel, poschodí, parkovacích míst, dopravních prostředků, hotelových pokojů, bytů i domů. Obyvatelé země vycházejícího slunce prostě trpí tetrafobií a z nevinných čtyřek jim běhá mráz po zádech. Ani jídelní servis čtyřčlenné rodiny neobsahuje čtyři sety talířů, misek a příborů. A čtyři stejné součásti v dárku pro Japonce jsou chápány jako obzvlášť neodpustitelná zlomyslnost.

Nechtěla jsem být papírem o rozvodu, předloženým Šigemu právě v dubnu, zlomyslná. Ale vztahová smrt nás zasáhla už mnohem dřív, než se v datu objevila zlověstná čtyřka. Chtěla jsem přežít tenhle konec, aby přišel opět začátek. Japonsko se koupalo v záplavě květů sakur a já se musela rozloučit s Misako, Hirošim a oblíbeným chrámem lišek. Kdoví jestli je ještě uvidím, napadlo mě.

Ať mi to Inari odpustí, ale snubní prsten jsem si sundala právě v jeho svatyni. Schovala jsem si ho do postranní kapsy kabelky, vhodila do kasičky minci a zatáhla za lanko zvonu s jediným přáním: Ať se stane, co má, a ať se to stane nám třem – Justinovi, Jaríkovi a mně – už pouze společně. Protože se blížil květen. A láska tam doma už nevisela nade mnou za ty své dlouhé nohy. Spadla na mě komplet celá a praštila mě do hlavy.

POLÉVKA S MASOVÝMI KULIČKAMI A ZÁZVOREM

Budeme potřebovat:

300 g mletého masa, nejlépe směsi hovězího a vepřového

najemno nakrájenou jarní cibulku

1 lžíci nastrouhaného zázvoru (případně podle chuti)

najemno nasekanou petrželovou nať

1 lžíci sójové omáčky

sůl, pepř (podle chuti)

1 velkou, nahrubo nastrouhanou mrkev

POSTUP:

1. Všechno dobře promícháme a vytvarujeme menší kuličky o velikosti vlašského ořechu.

2. Do hrnce s vodou přidáme nastrouhanou mrkev a vaříme na mírném ohni.

3. Když se začne voda s mrkví vařit, pomalu vkládáme ručně vytvarované masové kuličky. Občas opatrně promícháme a podle svých požadavků polévku ochutíme.

4. Když masové kuličky vyplavou na povrch polévky, ochutnáme, zda jsou už dostatečně uvařené. Vypneme sporák.

5. Na závěr polévku dozdobíme čerstvou petrželovou natí nebo zahustíme oblíbenými těstovinami, haluškami.

Polévka je výživná, rychlá a u japonských dětí velmi oblíbená.

Masové kuličky se bez přidání vajíčka nerozpadnou.

DOBROU CHUŤ!

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .