Ó jak ti závidím

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Halina Pawlowská

Ó jak ti závidím – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mé rodině a Dáše

Miláčku můj
už vím,
že ti svou lásku závidím...

Ó, jak ti závidím!

Poslední dva roky bylo u nás doma peklo. Máme totiž dceru. Teď je jí sedmnáct. Zvládli jsme zelené vlasy, kroužek v nose, spínací špendlíky na krku i pozdní příchody argumentované tím, že rockové kluby začínají žít až po půlnoci. Co jsme ale nemohli zvládnout, byla dceřina ignorance!

Můj otec mě totiž vychoval v pevném přesvědčení, že jen vzdělání je kritériem třídní hierarchie, a můj manžel se dodnes nevzpamatoval z toho, že se nedostal na vysokou. Naše dcera si na dovolené v Rakousku myslela, že se tam mluví anglicky, a když byla v televizi beseda, které se účastnili Lux a Klaus, tak nás vyvedla z konceptu poznámkou, že nechápe, proč jsou v hlavním vysílacím čase v televizi vědecké filmy.

Naše dcera prohlásila, že se matematiku nechce učit, protože jí připadá nelogická, a když měla za úkol zmapovat Jiráska, po první stránce dostala záchvat smíchu a knihu zaklapla, protože přece nebude ztrácet drahocenné minuty svého mládí výplodem nějakého pyromana (myslela grafomana!).

Jednou dcera mému muži řekla, že Masaryk byl žokej. Můj muž pak chodil po kuchyni a vzdychal: „Je prostě blbá! Blbá! Po kom je, proboha, tak blbá!“ A protože otázka visela mezi námi jako nesmiřitelná olovnice, a protože otázka evokovala mé maturitní vysvědčení, negramotnost mého pradědečka a taky to, jak se mi nikdy nepodařilo získat řidičský průkaz, tak jsem začala horečně argumentovat, že vlastně ani není tak důležité, co ví a neví naše dcera, ale že je pro nás i pro ni daleko důležitější žít v iluzi, že navzdory její pravděpodobné budoucnosti (asfaltérka, betonářka, dozorkyně...) bude naše dcera ve svém osobním životě bezproblémově šťastná. (Takhle jsem dopadla a tohle jsem porodila!)

Pak jsem prožila hroznou neděli. Jsem sice ve vysokém postavení, ale ti, co mají postavení ještě vyšší, mě upozornili, že mám zvýšit výkony, snížit mzdy a víc se usmívat. Uvědomila jsem si, že mám pořád méně času a pořád víc práce, a začala jsem pochybovat o smyslu svého života. Měla jsem pocit, že jsem stará, nevyužitá, zneužitá, opotřebovaná, nemilovaná a opuštěná. A taky že jsem služka. Uklízela jsem v kuchyni skříňky a myla okna. A pak byl večer a přijela má dcera. Byla v Krkonoších. Vypadala svěže, kruhy kolem očí ji usvědčovaly z dlouhých nocí a překypovala nadšením, protože na horách byl Mireček a Vladimírek a Jiříček a taky Mareček a Marcelek a Míša a všichni ji chtěli a všichni chodili po horských hřbetech, tančili na lyžích, klouzali se ze svahů, líbali se a jednou se omylem někde v pláních zamotali tak, že překročili slovenskou hranici.

„Co jste přestoupili?“ zeptala jsem se.

„Slovenskou hranici!“ řekla dcera.

Spálila jsem si prst o rozpálený olej (dělala jsem dceři lívanečky) a v záchvatu sebelítosti jsem zapomněla na své pravidlo o dceřině štěstí. Napřáhla jsem se... a dala jsem dceři facku!

Hned začala vřeštět. A hned do kuchyně vběhl můj muž. „Co je?!“

„Byla v Krkonoších a tam omylem přestoupila slovenskou hranici!“ rozvzlykala jsem se. Můj muž (už se dva měsíce ovládal!) reagoval okamžitě. „Blbče!“ ulehčeně zařval a vrazil dceři druhou facku. Pak už klidně dodal: „Vždyť tě mohli zavřít!“

No... Dnes žijeme v klidu. Dcery se už opravdu na nic neptáme a sami si žádné otázky neklademe. Ostatně... nejdůležitější je, že můj muž je ve svém osobním životě bezproblémově šťastný.

(Ó, jak ti závidím!)

Z podhledu

Tři týdny jsem nemohla chodit. Už se na mě doma nedívali jako na křehkou dámu s kaméliemi. V očích blízkých už byla netrpělivost. Začala jsem si uvědomovat, že jsem obtížná žena. Od ostatních obtížných žen jsem se lišila jen tím, že jsem měla hnusnou nohu. Má noha byla opravdu hnusná (s přetrhanou achilovkou), protože mě po operaci z nemocnice odvážel můj muž a do dvířek auta mi přivřel obvaz tak, že jsme ho devatenáct kilometrů vláčeli loužemi a bahnem.

Po jedenadvaceti dnech má noha zase potřebovala převázat. Zase mě do nemocnice vezl můj muž. Zase byl nervózní, a když mě dopravil zpátky do našeho domu, postrkoval můj invalidní vozík tak prudce, že jsem mu sama navrhla, aby mě jen přistavil před výtah a šel. A tak to udělal a odešel. Po deseti minutách mi došlo, že výtah nejede. Po dvaceti minutách mi to potvrdila sousedka Maříková. Řekla mi: „Výtah nejede.“

„Do třetího patra se s jednou nohou nedostanu,“ řekla jsem já.

„To máte blbý,“ řekla Maříková. Měla jsem to blbý. Potvrdil mi to i soused Michálek, šel do hospody. Potvrdila mi to i architektka Šimáková, musela „letět“, potvrdil mi to i prvňák Jiříček. Navrhl, abych se těch sto třicet dva schodů vzhůru vyplazila. Pak ke mně přišel správce Klepák. Táhlo z něj pivo. Řekl mi, že jich vypil osm. Otočil můj vozík zády k sobě a rozhodl se, že mne do třetího patra vytáhne.

Na pátém schodu Klepák klopýtl. Můj vozík spadl naznak. Ležela jsem na zádech, nohy jsem měla kolmo nad hloubkou tří metrů a na klíně mi vězel Klepák. „Když mě pustíte, tak tou bolavou nohou narazím do zdi a nikdy už nebudu chodit,“ řekla jsem mu.

„Měřím sto devadesát centimetrů a vážím sto kilo,“ zklidnil mě správce.

„Když mě pustíte, tak si přerazím páteř,“ napadlo mě.

„Zula se mi bota,“ informoval mě Klepák. „Nemám se čím zapřít, ponožka hrozně klouže.“

„Když mě pustíte, tak mě to křeslo katapultuje a hlava se mi roztříští o zeď,“ osvítilo mě.

„Ponožky mi kupuje milenka,“ svěřil se Klepák. „Jsou tak kvalitní, že je zkrátka nesundám.“ A pak mě s trhnutím zvedl ještě o schod, vozík ujel jako kočárek v revolučním filmu Křižník Potěmkin a já zůstala na odpočívadle černém jako smrt ve svém černém svetru, který stál skoro pět tisíc.

A pak jsem sklouzla zpátky k výtahu, sedla jsem si tam a seděla tam šest hodin.

Minulo mne dvacet sedm lidí. Paní Haničincová (dala mi čaj), pan Mrázek (dal mi tatranku), pan Melounek (půjčil mi deku – od dehtu, docela malinko), paní Vávrová (pootevřela dveře, abych slyšela rádio) a Zmatlíkovi, Husákovi a Tesařovi (nedali mi nic). Pak se roznesla zpráva, že možná přijde i opravář, a tak se mnou v přízemí zůstala paní Stehlíková ze šestého patra, která měla těžké balíky, slečna Jindřichová na podpatcích, pan Sládek s kotníkem, primářka Hlavsová s informací, že už nikdy nebudu tělesně přitažlivá, a Ondráčkovi s napůl ochrnutým jezevčíkem. Opravář měl oči jako Mesiáš a všem nám řekl: „Ještě pár hodin a bude to!“ A bylo to. A všichni odjeli do svých domovů. A když přišla řada na mne, tak byla noc. A já zvonila a zvonila, až jsem pochopila, že když se má nedůvěřivá maminka podívá do kukátka ve dveřích, tak ve výši svých vlastních očí nevidí nic. A taky jsem v černošedé tmě chodby pochopila, že nikdo nemá mít duši tak černou, aby někomu, kdo to má blbý, říkal, že to má blbý!

Že je to fakt blbý!

P. S.: Lékařka mi předepsala prášek, který má na krabičce napsáno: Prevencia proti náhlej smrti. Lékárník na krabičku dopsal: Brát 1x denně! Pak se na mě podíval, škrtl to a napsal: Dvakrát!

Není to tam zlý

Byla jsem přikrytá tlustým froté ručníkem. Krásně jsem viděla dolů. Má produkční řvala do telefonu, protože udělala natáčecí plán na půl roku a teď musela změnit asi sedmdesát termínů. Můj producent byl taky na nervy, domluvil sérii sponzorů, ti mě chtěli vidět a on horečně promýšlel netradiční alternativy. Má nakladatelka jednala. Objednala dotisk mé poslední knížky, dokonce v nákladu dvaceti tisíc. Můj zástupce v časopisu si nebyl jist, zda je vhodné, aby dal mou tvář na titulní stranu, a můj ředitel měl obavy, zda mu má smrt nenaruší dovolenou na Krétě. Můj tatínek byl vysloveně nešťastný. Jeho kamarád-generál mu totiž pomohl, aby měl vyšší důchod, a tatínek se mu chtěl odměnit tím, že mu slíbil, že pozvu na návštěvu jeho neteř. Dokonce ji sám pozval na úterý a teď nevěděl, jak to má zrušit. Maminka s hrůzou zjistila, že jsem zapomněla podepsat nějaké cenné papíry v bance, a požádala proto lékařku, zda by nemohla můj úmrtní list antidatovat. Taky štrachala v mých věcech, aby objevila všechny mé účty k daňovému přiznání. Můj manžel tvrdil, že nemůže jít na pohřeb. Byl rozhořčený, protože ke svému tmavému saku měl jen světlé džíny a taky měl jenom sportovní boty na surové gumě. Má sekretářka měla za úkol rozeslat parte. Poslala je kolegům, kamarádům, známým osobnostem... zapomněla na příbuzné. Má asistentka na ně naštěstí nezapomněla. Nabídla jim dokonce rozvoz. Spletla si ale krematoria, a tak se všichni místo v Motole sešli u rakve nějakého význačného chemika ve Strašnicích. Bylo mi příjemně. Ručník hřál a já konečně zase mohla polykat. Ostny, které mi drásaly mozek, plíce i srdce, zmizely a já si k obědu dokonce perverzně dala dva lanýžové ježky. Ležela jsem na lehátku. Bylo bílé jako všechno kolem. Jen bazén byl modrý a měl tvar mušle. Koupaly se v něm asi tři bledé děti. Čtyři ženy – zhruba mého věku – seděly v rohu u kávy, dvě starší dámy pospávaly a jedna babička hlučně chrápala. Dvě holky kolem dvaceti listovaly módními časopisy a kruhy kolem očí měly stejně avantgardně fialové jako modelky. U bazénu se povalovalo dvanáct mužů. Dva hráli šachy. Těm bylo asi osmnáct. Tři hráli karty. Těm bylo asi pětašedesát. Pět jich bylo mezi dvanácti a pětadvaceti. Jen dva muži byli ve věku, kdy bylo slušné o nich uvažovat. Ti ale zas byli tak malí, že na ně byla škoda kůže. Pochopila jsem proto s děsivou neochvějností, že můj nadpozemský život bude zřejmě bez koketních pohledů lačných mužských očí, bez necitlivých mužských řečí, které rozdírají milující ženu, a bez objetí, která pálí i na dálku. Pochopila jsem, že v nebi se budu zmítat depresí z nenaplněnosti svých milostných tužeb. Z chmur mne vytrhl pozemský děj. Puberta mé dcery právě vyvrcholila odchodem z domova. Byla noc a má dcera byla s mladíky, kteří se mi ani z nadhledu nelíbili. „Jdi domů!“ zařvala jsem na ni. „Bude půlnoc!“ Má dcera zmateně pohlédla k měsíci a pak si zase přihnula z láhve s nějakým hnusným alkoholem. „Tak pomozte jí někdo!“ rozčílila jsem se. „Hej! Kde je kdo! Kde je... nějaký anděl? Anděl strážný?!“ A pak se stalo něco, co by se dalo označit jako filmový střih. Má dcera byla najednou hezky učesaná, ve sprše doma a mydlila se mýdlem. Vydechla jsem úlevou a rozhlédla jsem se. Třeba se přece jen i tady někde skrývá nějaký čtyřicátník, který by zahřál mé mrtvé srdce. Mé mrtvé srdce ale ještě víc zmrtvělo, když jsem uviděla, jak se můj desetiletý chlapeček drží tramvaje a na skateboardu odvážně sjíždí kopec k nábřeží. „Anděli! Rychle!“ A zase střih. A můj syn hned nesl spořádaně skateboard v podpaží a bylo mi jasné, že ten den mu už nic nehrozí. A tak jsem si přitáhla ručník blíž k bradě a chtěla jsem si po všem tom fyzickém i duševním utrpení zdřímnout, když se přede mne postavil ON. Přesně můj typ. Vysoký blonďák s očima modrýma jako pomněnky. „Jsem anděl strážný,“ představil se. „Vlastně lépe řečeno – jsem archanděl Gabriel. Nechtěla byste jít dneska večer se mnou na víno?“ „Myslela jsem, že andělé mají křídla,“ namítla jsem. „A že... nejsou sexy.“ A začala jsem panikařit. Na víno! A s andělem! A on vypadá tak chlapecky a já mám šedou pleť a šminky jsem si zapomněla na zemi a mám díru na punčochách. A nejen že nemám co na sebe, ale taky nevím, co mám tomu andělovi říkat, a co dál. Co tady se sexem, co když i tady v nebi je AIDS. A protože jsem byla úplně bezradná, tak jsem šla zavolat Dáše. Jenže jsem nemohla najít telefon. Ani fax a nešlo ani mailovat, ani poslat telegram, a dokonce ani dopis. A já jsem přitom Dášu viděla. Byla na hřbitově a dávala mi na hrob krásnou kytici růžových poupátek.

„Dášo!“ zavolala jsem. A Dáša byla hned u mě. „Je to úplně normální anděl!“ řekla mi suše. „Je dvacet let ženatý a nikdy se nerozvede!“ A pak mě Dáša vzala za ruku a řekla: „Pojď! Jsou sice všichni hrozní, ale už jsme si na ně zvykly.“ A bylo šest ráno. A zazvonil budík a já si vzala antibiotika, aby konečně zmizela hnisavá angína a zánět uzlin a dýchacích cest a plic a i mé duše. A obě mé děti sladce spaly, jako mají spát všechny děti všech matek, které jsou určitě zodpovědnější než erární andělé, a můj muž se ze spaní nespokojeně vrtěl, a proto jsem se rozhodla, že mu hned koupím tmavé kalhoty k tmavému saku i společenské boty, a taky že budu točit jako blázen a oslovovat sponzory a dávat nápady na titulní strany a vyplňovat pečlivě papíry v bance a schovávat všechny účty pro daně a pozvu neteř tatínkova generála. A to všechno udělám proto, že mám Dášu. Přítelkyni, která všechno ví. Dokonce i to, že má vždycky cenu žít. I když... V tom nebi (a ti, co tam půjdou, to jistě vědí už dneska) to až na ty proradné blonďáky taky není tak zlý.

„A neboj se!“

Vždycky jsem si myslela, že mám ráda Rakousko, protože tam mají tvarohový závin s vanilkovým šodó a taky je tam klid, který mi připomíná mírumilovnost statných, světlehnědých krav.

Toho roku to v Rakousku při mé dovolené lehce vřelo. Bylo totiž mistrovství světa ve fotbale a němečtí turisté nejdřív hlasitě srkali pivo a pak si dali do klopy smuteční stuhu. Můj syn chtěl, abych mu koupila „domácí kopanou“. Bylo to zelené plátno a dvaadvacet magnetů pomalovaných jako cirkusový klaun. Když jsem platila, tak prodavač vzhlédl, chvíli mi koukal do výstřihu a pak hystericky vzkřikl: „Něco pro vás mám!“ a přinesl podprsenku. Černou. Krajkovou. Hezkou... Úměrně k mým prsům – velkou! Prodavač podprsenku pečlivě rozložil. A fascinující na ní bylo, že (už tak dost obrovská podprsenka!) měla dělat prsa ještě větší. Prodavač naléhal, a tak jsem si ji zkusila. Pak jsem v ní vykoukla z Legolandu a prodavač tak nadšeně zařval, že jsem si podprsenku hned koupila.

Doma (v hotelu) před zrcadlem jsem zjistila, že zepředu v ní vypadám jako karetní stolek a z profilu jako tibetská náhorní plošina. Masochisticky jsem si podprsenku nechala a šla na masáž. Masérky začaly vzrušeně štěbetat. Pak mi (obě!) dekolt potíraly krémem se zlatými střípky. Přitom (obě!) vykřikovaly, že mám ňadra vzrušující jako Sophia Lorenová.

Pak jsem šla se synem do bazénu. Podprsenku jsem použila jako horní díl plavek. Plavala jsem v bazénu čtyřicetkrát napříč (abych byla štíhlá) a pak se ke mně připojila holčička. Bylo jí sedm a měla čtyři „druhé“ zuby. Holčička si mě prohlížela. Její oči měly stejný výraz, jaký mají všechny ženy, když vidí tu, kterou by mohly považovat za sokyni. Holčička za chvilku řekla: „Koukají ti z plavek prsa!“ „Nekoukají celá,“ opravila jsem ji. „Kouká jich jenom půlka.“

„Ani půlka nemá koukat,“ řekla holčička.

„Půlka nevadí,“ řekla jsem já.

„Vadí,“ řekla holčička a rezolutně dodala: „Mně nekouká nic!“

„Protože žádná prsa nemáš!“

Holčička pak ještě jednou skočila šipku. Nějak se jí nepovedla a ona spadla na hladinu jako postřelený ptáček.

Při večeři ke mně přišel její tatínek. Byl vousatý, velký a rozzuřený. „Urazila jste mou dceru!“

„Ne! Jen jsem jí řekla, že nemá prsa.“

„Ale my jí říkáme, že už je má!“

Mlčela jsem. Muž pokračoval. „A ona je teď zmatená! Ona má depresi!“

„Tak jí řekněte, že všechno je relativní,“ poradila jsem mu.

Nechápal.

„Řekněte jí prostě, že sice nějaká ta prsa má, ale že ve srovnání s mými to není nic!“

Otec se na mě upřeně zadíval.

„Obávám se, že už nám nebude důvěřovat,“ vzdychl.

Asi dvacet pět minut jsem holčičce vysvětlovala, že je v růstu a že je velmi pravděpodobné, že bude mít nejdřív rašící poupátka a pak zralé plody.

„A jak ses učila?“ přerušila mě holčička.

Prozradila jsem jí, že jsem občas měla dvojky.

Holčičku to nadchlo a odhopsala. Za pět minut stála přede mnou její maminka. Asi tak šestadvacet, jablkově zelený svetr, džíny a mezi ňadry žlábek, kterým jí bylo vidět na zelenkavé bříško.

„Proč jste jí řekla, že jste měla dvojky?“ zeptala se rozhořčeně.

„Protože jsem měla dvojky!“ naštvala jsem se. „A vůbec... o co jde?!“

„O prsa přece,“ řekla žena. „Řekla jsem jí, že když se bude dobře učit, že jí je taky koupíme!“

Večer jsem četla časopisy. Ve všech jsem našla inzeráty na prádlo, které zvýrazní vnady, rady, jak si zpevnit bradavky, a taky soutěžní kvízy, kde se mělo určit, která ňadra ke které hollywoodské hvězdě patří. V hotelové hale jsem potom našla puzzle, kde se dala složit prsa Pamely Andersonové.

V noci jsem vyšla na balkon. Naproti svítila hvězda. Svítila jasně a já jsem konečně pochopila, proč mám Rakousko tak ráda. Ne pro pohodlí, tradici a jídlo. Ne! Mám ho ráda pro jeho vrchy, vrcholy, pohoří, hory. Mám Rakousko ráda, protože Rakušané ve žlábku údolí fascinovaně žijí „jablíčky“, „hruškami“, „melouny“ i „mišpulemi“. Mám Rakousko ráda proto, že je to úrodná země, která pokorně ctí životodárné symboly mateřství.

P. S. 1: Ráno jsem holčičku potkala u snídaně. „A neboj se,“ šeptla mi spiklenecky. „Do solária se silikonem klidně můžeš! Maminka tam už byla!“

P. S. 2: Můj syn má Rakousko rád proto, že v něm mají finskou saunu a americký javorový sirup.

Deset dní, které otřásly dovolenou

Pondělí: Vedro mi připomíná, jak jsem v pěti letech inhalovala a opařila jsem si obličej. Bojím se dýchat. Jsem zděšená, když přijíždíme do Rakouska. Je těsně před večeří. Můj manžel si dá vídeňský řízek, můj syn telecí hrudí a já se rozhodnu, že si v recepci objednám desetidenní dietu. Denně mi předhodí jen tisíc kalorií. Až se z dovolené vrátím, tak Mirkovi, který mne prý miloval, ale který mne odvrhl, protože se mu začala líbit blbá Regina, chtivostí zasvítí oči. Naposled se proto pořádně najím. Dám si jehněčí kotlety a jako přílohu sním špenát i opečené brambory i moučník, protože to je moje oblíbená vanilková zmrzlina s alpskými malinami a jmenuje se to Horká láska.

Úterý: Zatáhlo se a vypadá to, že bude pršet. Mně to ale nevadí, protože si aspoň trochu odpočinu. Budu celý den v posteli a pak si zaplavu v bazénu. K obědu má syn opečenou rybu s brambůrkem a petrželkou a taky tatarku, která vypadá moc čerstvě. Muž se vrhl na zapečené špagety se smetanou. Voní na nich čerstvá bazalka.

Já mám mrkvový koktejl.

Středa: Pořád prší. Když můj muž kýchá, tak to zní, jako by hlasitě vyštěkl obrovský pes. Vždycky se leknu. Myslím, že dřív takhle nekýchal. K obědu měl Jiříček srnčí s brusinkami a mandlové knedlíčky. Muž si dal bramborové pyré a grilovaný stejk na pepři.

Já jsem dostala vločky, jogurt a sedm borůvek.

Čtvrtek: Můj muž kýchá asi dvacetkrát za den. Můj syn asi třicetkrát za den řekne, co budeme dělat. Nemůžeme dělat nic. Už neprší, ale leje. Mirek prý s Reginou pojede do Chorvatska k moři. To je sprosté, protože do Chorvatska měl jet kdysi se mnou. Aspoň to říkal. Mirek prý začal nový život. Já ho taky začnu. Budu krásná a štíhlá a takových Mirků budu mít tisíce.

Snědla jsem jen plátek toustového chleba, tři deka kozího sýra a rajské jablíčko. (Jiříček měl rakouské hody: jitrničku, jelítko, zelí, knedlík. Můj muž měl svíčkovou a potom tvarohový řez se šlehačkou.)

Pátek: Zhubla jsem už o dvě kila. Koupila jsem si nové džíny. Už neleje. Sněží. Svah, na kterém jsme chtěli před dvěma lety o Vánocích lyžovat, ale nešlo to, protože na něm nebyl sníh, je pocukrovaný jako od cukráře. Dnes je v hotelu „Den cukrářských specialit“. Jiříček si dal specialitu: svítek s brusinkovým džemem, můj muž buchtičky se šodó a já talíř salátu. Na talíři mám směs, která připomíná trávu, když se pokosí králíkům. Nejvíc mi chutnají čtyřlístky.

Sobota: Mrznu. Musela jsem Jirkovi koupit větrovku a muži svetr. Sama jsem si pořídila šaty, které jsou mi zatím těsné, ale až dokončím kúru, tak mi budou dobře. Taky jsem dnes v bazénu uplavala asi tisíc metrů a teď mne bolí ruce, že v nich neudržím příbor. Naštěstí mi stačí lžíce. Dostala jsem jenom čerstvý jogurt a k němu tři maliny. Jiříček má kuře s bramborovým salátem a griliášový krém v košíčku z lineckého těsta. Můj muž si dal pečeného halibuta se sýrovou omáčkou, pařenou brokolicí a bramborovými kroketami. Jako moučník si objednal palačinku s meruňkami a čokoládovou pěnou.

Neděle: Čtyři hodiny jsem balila. Moc mi to nešlo, protože mi po včerejším plavání ztuhly klouby. Myslím, že Mirek bude koukat, o co přišel. Zhubla jsem o tři kila a po dietě se cítím nejen lehčí, štíhlejší a krásnější, ale taky tak nějak bystřejší a mladší. Jiříček i Jirka se dnes s hotelem rozloučili slavnostní večeří, dostali oba předkrm, což byl humrový koktejl, pak jehněčí karé s mladou zeleninou a pak zmrzlinový pohár s vaječným krémem a s jahodami velkými jako tenisové míčky.

Já dostala vločky a strouhaný celer. (Ten jsem vrátila.)

Pondělí: Šla jsem na pedikúru, manikúru a dala si udělat masáž. Stálo mě to dva a půl tisíce. Jsem téměř dokonalá. Dnes jím jen ovoce. Pomeranč, jablko, meloun (jenom čtvrtku). (Jirka i manžel mají medailonky s rýží.)

Úterý: Mirek mi řekl, že nikdy netušil, že si myslím, že jde mezi mnou a jím o něco vážného, jinak bych prý přece se svým mužem nejezdila na společné dovolené!

Šla jsem do vinárny s Vlastou. Tu nechal Karel. Líčila mi, jaký je gauner, a vypily jsme přitom dva litry bílého. Dala jsem si jenom salát! O půlnoci jsem pochopila, že je opravdu všem mým nadějím konec! Našla jsem ve spíži starou vepřovou konzervu, paštiku, tuňáka, brokolicovou polévku v prášku a makarony. K tomu všemu jsem snědla asi pecen chleba. Protože jsem nemohla usnout, tak jsem vařila rybízovou zavařeninu a máčela jsem si do ní suchary.

Středa: Má odtučňovací kúra mne stála třicet tisíc. Jiříček v Rakousku nastydl a píchali mu ucho. Manžel mi řekl, že nějaké Daně jeho kýchání nevadí. Mirek si Reginu bude brát, protože čekají dítě, a já za včerejší večer ztloustla o čtyři a půl kila.

Čtvrtek: Už vím, co udělám. Pojedu k moři! Tam budu plavat, opalovat se a zhubnu! A všichni (včetně Mirka) ze mě budou určitě „paf“!

Nenechte se otrávit!

Zřejmě jsem byla přepracovaná. Jedině tak se dalo vysvětlit, proč jsem si do rádia (Frekvence 1) vzala černé šaty (ty nejdecentnější s výstřihem jen na okraj žlábku) a na krk štrasový náhrdelník s třemi pravými zirkony. Taky jsem měla třpytivé náušnice, náramek a na zádech batoh. Obrovský červený batoh s asi deseti kily knih, scénářů a poznámek, kterými jsme se měly celý den až do noci probírat s mou kamarádkou-spisovatelkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ó, jak ti závidím.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.