Mrtvá ve výtahu

Paní Sládková stiskla tlačítko stojícího výtahu, aby vyjela do svého bytu ve třetím poschodí. Jakmile se otevřely dveře, spatřila ke svému zděšení na zemi starou ženu v kaluži krve. Pronikavě vykřikla a ve smrtelné hrůze vyběhla po schodech do svého bytu, tam strčila hlavu pod polštář a pronikavě se rozplakala.

Na její výkřik vyšel ze svého bytu v přízemí pan Nesnídal. V té chvíli se už dveře výtahu automaticky zavíraly, přesto ale stačil zahlédnout, že na zemi někdo leží. Rychle přiskočil k výtahu stojícímu na místě a znovu stiskl tlačítko.

Pohled, který se po otevření dveří jeho očím naskytl, jím otřásl. Vrátil se do svého bytu a zatelefonoval na policii.

Výjezdová skupina kriminální služby dorazila během patnácti minut. Policejní lékař na místě konstatoval smrt, která nastala po bodnutí do prsou. Rána přímo zasáhla srdce, smrt nastala okamžitě.

Nájemníci, kteří se před výtahem shromáždili, v zavražděné poznali Otýlii Královou, osaměle žijící ženu z bytu v posledním poschodí.

* * *

Otýlie Králová byla odmalička samotářka. Přinutily ji k tomu okolnosti, rodiče jí nedali žádného sourozence, kamarádku si mezi dětmi nenašla. Ani ve škole se nestala družnější. Spolužačky jí záviděly tatínka vládního radu, jímž se s oblibou chlubívala, pokládaly ji za pyšnou. Pro Otylku však bylo otcovo vysoké úřední postavení spíše obranou před posměšky chlapců, kteří na ni pokřikovali: Otyla je otylá, bude chovat!

Své křestní jméno nenáviděla. Umiňovala si, že až doroste, nechá si je úředně změnit a předem si vyhledávala nové. Listovala kalendářem a zkoušela, jak by jí to které jméno slušelo.

Matka trvala na tom, aby se učila hrát na klavír, hudební výchova patří ke vzdělání, jak tvrdila. Ukázalo se, že Otylka má hudební nadání, brzy se naučila číst noty a prsty se jí po klávesách pohybovaly s nevšední obratností.

„Bude-li tak pokračovat i nadále, dotáhne to daleko,“ prohlásila její učitelka klavíru. „Jednou by mohla jít i na konzervatoř.“

Studium na konzervatoři se pro Otylku stalo životním snem, který si umínila uskutečnit. Sliboval jí únik z ponižující přítomnosti, která pro ni měla jen pohrdání a posměšky, sliboval potlesk, obdiv, světovou slávu. Usilovně cvičila, hře na klavír věnovala většinu mimoškolního času. Neznamenalo to pro ni oběť ani sebezapření, neboť na rozdíl od ostatních spolužaček se jí nenabízely žádné zábavné a milostné svody, chlapci se o ni nezajímali, zůstala pro ně „otylá Otyla, která bude chovat“.

Při zkoušce na konzervatoř nebyla přijata, byla jí však poskytnuta možnost odvolání. Tehdy zapracoval vlivný tatíček, odvolání bylo příznivě vyřízeno. Otylka se vrhla na vytoužené studium jako dravec na kořist, téměř si nedopřávala odpočinek. Nevšední píle udivila i samého profesora, jemuž byla její hudební výchova svěřena.

„Jste neúnavná, slečno Králová,“ pochválil ji. „Umíte vůbec odpočívat?“

„Mě to baví,“ odpověděla mu Otylka. „Chci to v životě někam dotáhnout.“

„Ale život neznamená jen práci, k životu patří i odpočinek a zábava,“ upozornil ji profesor.

Otylka zdvořile vyslechla jeho ponaučení, avšak dál si vedla po svém. Pro ni život představoval klaviaturu, po níž se její prsty proháněly se stále rostoucí bravurou. Nic jiného ji nelákalo. Ani na konzervatoři ji nikdo z kolegů neznepokojoval, přestože mezi posluchači často vznikaly milostné románky.

Žádný z nich se ale netýkal Otýlie Králové, ta měla před sebou pouze vidinu slavné budoucnosti na světových koncertních pódiích. I nové křestní jméno už měla pro tu příležitost připraveno – Anselma. S tímto uměleckým jménem bude sklízet vavříny a přijímat zasloužené ovace. Před spaním se opájela představou koncertního sálu, do posledního místečka naplněného posluchači, kteří jí donekonečna tleskají a houslisté a violisté z orchestru, jenž ji doprovázel, ťukají smyčci do pultíků, vyjadřujíce tak sólistce nejvyšší uznání.

* * *

Na místě zločinu kriminalisté usilovně pracovali několik hodin, snažili se zajistit co největší množství upotřebitelných stop. Jak ale ve výtahu pětipatrového činžáku rozpoznat, které z nich budou pro vyšetřování skutečně upotřebitelné?

Ani výslech nájemníků nevnesl do případu jasno. Paní Sládková, která mrtvou ve výtahu spatřila první, se nervově zhroutila a kriminalisté z ní nedostali kloudné slovo.

„Já jsem ji nezabila, ne, já jsem ji nezabila, přísahám při Ježíši Kristu a všech svatých!“ opakovala jim s hysterickým pláčem.

Nezbývalo než ji svěřit do péče psychiatra.

S panem Nesnídalem už byla rozumnější řeč.

„Slečna Králová byla ubohá ženská,“ rozpovídal se ochotně. „Byla úplně sama, nikoho neměla, přestěhovali ji k nám do baráku za totality z dvoupokojového bytu ve Střešovicích. Komouši to tak dělali, starý lidi jednoduše vystěhovali z bytu třeba do pohraničí, kde neměli ani tekoucí vodu a museli chodit s kýblem k pumpě. Říkali tomu péče o pracující. Prostě jsi zestárl, už nemůžeš makat, tak žádnej byt nepotřebuješ, můžeš bydlet třeba v psí boudě. Tenkrát žil ještě slečnin otec, a to jí taky uškodilo, protože starej pán měl vzdělání, byl doktor práv a vysokej státní úředník za první republiky, teda byrokrat a nepřítel dělnický třídy.“

* * *

Pan Nesnídal vypověděl kriminalistům všechno, co o zavražděné Otýlii Králové věděl. Byt ve střešovickém vilovém domě se ani zdaleka nepodobal bytu ve vršovickém činžáku, do něhož byla Otýlie Králová s otcem přestěhována. Nedal se vlastně ani nazvat bytem, byl to pokojík s malou předsíňkou a záchodem, který tam zůstal po rozdělení dvoupokojového bytu, k němuž patřila koupelna s klozetovou mísou. Ve vršovickém pokojíku, který téměř celý zabralo klavírní křídlo, už Otylce nezbyly žádné umělecké sny, tady byla pouze surová skutečnost staré osamělé slečny, která zůstala na ocet.

Dokud ještě bydlela s otcem ve Střešovicích, zuby nehty se bránila přiznat si, že její sny o slavné světové kariéře ztroskotaly, nadále se uchylovala ke smyšleným představám, které jí přinášely útěchu.

„Už na konzervatoři mi říkali, jeď do světa, až se vrátíš, budou ti v Čechách ležet u nohou,“ neúnavně opakovala příležitostným návštěvám a trpělivě opravovala prstoklad svých žáků, naprosto postrádajících hudební nadání.

Nikdy se z ní nestala vynikající klavírní sólistka, stala se učitelkou hudby. Z něčeho přece musela žít, otcova penze pro oba nestačila. Přestože výuka lenivých dětiček byla únavná a neobyčejně nudná, až otravná, nedokázala z duše staré slečny nadobro vypudit všechny umělecké sny, jejich zbídačelé pozůstatky dřímaly kdesi na dně jejího zklamaného srdce. Chápala se jich, jako se tonoucí chápe stébla, udržovaly ji při životě, který by bez nich úplně ztratil cenu.

Teprve nehostinný pokojík v pátém patře vršovického činžáku ji nadobro zbavil posledních zbytků ztroskotaných snů. Zanevřela na celý svět, těsný pokojík, do něhož byla násilím přestěhována, se stal jejím úhlavním nepřítelem, před nímž se uchylovala k milovanému klavíru.

* * *

„Ona vůbec neuklízela,“ vypovídala paní Sládková na komisařství, jakmile se vzpamatovala z nervového šoku. „Když jí něco upadlo, nezvedla to, nechala to ležet na zemi. To nebyl byt, ale smetiště. Oknem pro špínu nebylo vůbec vidět, v umyvadle by se daly sázet brambory. Jak v takovým svinčíku mohla bydlet, je u boha.“

O tom se kriminalisté přesvědčili sami bezprostředně po zavraždění Otýlie Králové. I otrlým chlapům na ledacos zvyklým zůstával nad nepořádkem v bytě zavražděné rozum stát.

„Víte, pane inspektore, já mám podezření, že v tý vraždě má prsty ten Hybeš, no ten, co bydlí hned vedle nebožky,“ tajemně kriminalistům sdělila paní Sládková. „Ten pokojík slečny Králový totiž původně patřil k tomu dvoupokojovýmu bytu, co v něm teďka bydlí. Dřív tam bydlela jiná partaj. Za komunistů mu ten kvartýr rozdělili a Hybeš teďka lítá na domovní správu, ať to zasejc spojí, že ten její pokojík normálně patří k jeho bytu. Žije s nějakou ženskou, ta mu uklízí a vaří mu, takže měl zájem na tom, aby Králová zmizela. Hybeš nikde nepracuje, jen se fláká po hospodách a vyhledává hrací automaty. Je to taková podezřelá existence a měl k vraždě motiv, jak se odborně říká,“ dokončila svou mnohomluvnou výpověď paní Sládková, jíž po nervovém šoku dokonale otrnulo.

* * *

Josef Hybeš byl sice nezaměstnaný, avšak žil si docela slušně. Dobře se oblékal a rád se chutně najedl. O to se mu postarala Miluška, prodavačka z nedalekého supermarketu, která mu i vyprala. Josef si potrpěl i na dobré pití a často se vracíval domů v povznesené náladě.

To se nelíbilo panu Kolaříkovi, který rovněž sousedil s bytem zavražděné slečny Otýlie Králové, jenomže z druhé strany.

„Chvíli klidu tady člověk nemá, ve dne tu klimpruje ta stará panna, v noci zase dělá kravál ten darmošlap. Kvůli nim se ani nemůžu soustředit na práci.“

Pan Kolařík byl muž v nejlepších letech a říkal si spisovatel. Ve skutečnosti vymýšlel reklamní slogany. Pokoušel se sice psát lyrické básně, ale poezie neměla na růžích ustláno, vydávala se pouze sporadicky, protože o ni čtenáři nejevili zájem. Ani v próze se panu Kolaříkovi nedařilo, jeho literární díla mu nakladatelé soustavně vraceli. A poněvadž ani noviny a časopisy o jeho články nestály, zůstal věrný vymýšlení duchaplných hesel pro reklamu. Nic jiného mu ostatně nezbývalo.

„Ta zavražděná mě nezajímala,“ vypovídal při výslechu. „Kdyby furt neklimprovala na piáno, tak bych její existenci vůbec nezaznamenal.“

„Nevedl jste se zavražděnou kvůli její hře na klavír spory?“ chtěl vědět vyšetřovatel.

Kolařík zavrtěl hlavou.

„Já na hádky nejsem, potřebuju klid k práci, jsem totiž spisovatel,“ prohlásil sebevědomě. „A hádky s tou ženskou by stejně nikam nevedly, byla to podivínka.“

„A nevznikaly hádky kvůli tomu hraní mezi slečnou Královou a panem Hybešem?“

„To nevím,“ pokrčil Kolařík rameny. „Ani o pana Hybeše se nestarám, jenom mi bylo nápadný, že pan Hybeš byl po zavraždění slečny Králové v jejím bytě. Ještě předtím, než ho policie zapečetila.“

Vyšetřovatel zbystřil pozornost.

„Vy jste pana Hybeše do bytu zavražděné Otýlie Králové viděl vstupovat?“

„Neviděl, ale slyšel,“ klidně vyšetřovatele opravil Kolařík. „Napřed jsem slyšel, jak někdo její byt otevírá. Bylo mi to samozřejmě divné, slečna Králová žila sama, tak jsem se díval špehýrkou, a viděl jsem, jak z jejího bytu odchází Hybeš. A normálně za sebou zamkl. Takže jsem ho neviděl přicházet, jak jsem už podotkl, ale teprve odcházet,“ dodal puntičkářsky.

* * *

Kolaříkova výpověď přivedla kriminalisty na důležitou stopu. Mezi otisky prstů v bytě zavražděné, patřícími výhradně Otýlii Králové, nalezli technici čerstvé otisky neznámé osoby. Znovu předvolali k výslechu Josefa Hybeše. Nalezené otisky se neomylně shodovaly s jeho.

Josef Hybeš se nepokoušel zapírat.

„Ano, byl jsem v jejím bytě,“ přiznal se bez rozpaků. „Ale nezabil jsem ji, to přísahám na svou čest.“

„Kde jste vzal klíče od bytu Králové?“

„Našel jsem je.“

Tomu vyšetřovatel pochopitelně nevěřil. Klíče od bytu měla Otýlie Králová u sebe, rezervní zavřela do zásuvky nočního stolku, kde je po jejím zavraždění kriminalisté našli.

„Objevil jsem je u sebe v kvartýru, čirou náhodou,“ vysvětlil Hybeš. „Pravděpodobně tam zůstaly po předešlý partaji, co tam bydlela, než ten kvartýr rozdělili.“

„Vy byste jistě uvítal, kdyby se ty rozdělené byty znovu spojily, pokoj slečny Králové by se vám hodil, viďte?“

„To víte, že jo,“ živě přisvědčil Josef Hybeš. „Dneska je jiná doba, lidi mají vyšší nároky na bydlení a na život vůbec...“

„A tak jste slečnu Královou zabil,“ nenechal ho domluvit vyšetřovatel.

Josefa Hybeše jeho přímé obvinění umlčelo, avšak ne nadlouho. Vzápětí vyrukoval s logicky odůvodněným popřením.

„Kdybych ji chtěl zabít, tak bych to udělal v jejím bytě, tajně a nenápadně. Tím spíš, že mám od něho klíč. A neprováděl bych to ve veřejným výtahu s rizikem, že mě někdo přistihne.“

* * *

Paní Sládková se po zotavení z nervového otřesu cítila tak dobře, že nepřestávala kriminalisty zásobovat stále novými postřehy a podezřeními. Když se mezi nájemníky rozkřiklo, že Josef Hybeš má klíče od bytu zavražděné Otýlie Králové, neboť ani nejskrývanější šetření se neutají, nenechala vyšetřovatele už vůbec na pokoji.

„Proč jste toho Hybeše ještě nezatkli? Je to nebezpečný zločinec. Já vám říkala už dávno, že to je podezřelá existence. Kdo ví, jestli si neobstaral i klíče od ostatních bytů, takový chlap je všeho schopný. Já se cítím vážně ohrožená.“

„Můžete být klidná,“ snažili se ji ukonejšit kriminalisté. „Všechny podezřelé máme pod kontrolou. O bezpečnost nájemníků je postaráno.“

Paní Sládková však nebyla k umlčení, neúnavně běhala na policii se stále novými nařčeními na Josefa Hybeše.

Kriminalisté byli právem znechuceni.

„Co si s tou ženskou počneme?“

„Musíme se jí zbavit,“ rozhodli. „Rázně a bez zbytečných ohledů, jinak se nám tady usadí a začne nás všechny komandovat.“

„Zasahujete nám do vyšetřování,“ upozornil ji při další návštěvě komisař, „a to je nepřípustné. Musíme postupovat podle výsledků šetření, shromažďování důkazů bývá obvykle zdlouhavé.“

„Ale vždyť už těch důkazů máte habaděj,“ namítla paní Sládková. „Hybeše jste už měli dávno zatknout.“

„To nechte na nás a napříště nás laskavě ušetřte svých návštěv,“ vyzval ji komisař přísně. „Sami nejlíp víme, co máme dělat.“

Ve skutečnosti chyběl jeden z hlavních důkazů – vražedný nástroj. Podle pitevního nálezu byla Otýlie Králová probodnuta zbraní s oboustranným ostřím, nikoliv kuchyňským nebo vystřelovacím nožem, jejichž čepel má břit pouze na jedné straně. Podle úsudku experta šlo nejspíš o dýku.

Vražedný nástroj však policie marně hledala. Pachatel si ho patrně odnesl s sebou nebo se ho zbavil někde na vzdáleném místě.

Smrtelná rána byla vedena přesně tak, aby zasáhla srdce, vrah tedy musel mít znalosti z anatomie. Směr zásahu nasvědčoval, že pachatel byl vyšší postavy než zavražděná Otýlie Králová. Tato skutečnost vylučovala z podezření Josefa Hybeše, jenž byl nevysoký astenik, který by sotva dokázal vyvinout patřičnou sílu na smrtelný zásah do srdce.

Kriminalisté, ač neradi, Josefa Hybeše ze seznamu podezřelých škrtli.

* * *

Profesor Carda se vrátil z tříměsíční stáže ve Velké Británii. První, čemu při vstupu do domu věnoval pozornost, byla schránka na dopisy, z níž čouhalo několik papírů. Není divu, nikdo ji celé tři měsíce nevybíral. Profesor Carda sice nedostával mnoho korespondence, avšak o různé reklamní letáky nebyla nouze.

Otevřel nacpanou schránku, a když z ní vytáhl všechna lejstra a několik dopisů, našel za nimi nečekaný předmět, který ho neobyčejně překvapil. Kde se v jeho schránce vzala dýka? Kdo mu ji tam vhodil? Sám byl jaderný chemik, o zbraně se nezajímal, pro deformaci pravé kyčle nebyl ani odveden na vojnu, a najednou najde ve své schránce nějaký bodák či jak tu záhadnou věc správně pojmenovat.

Nechápavě dýkou otáčel v ruce, když se otevřely dveře přízemního bytu a na chodbu vyšel pan Nesnídal.

„Podívejte se, co jsem našel ve schránce,“ bezradně se na něj obrátil profesor Carda.

I pan Nesnídal byl překvapen.

„Ukažte...“

Vzal profesorovi z rukou dýku, chvíli si ji prohlížel a náhle ji rychle strčil do igelitové tašky, s níž vyšel na nákup.

Profesor Carda nevycházel z údivu.

„To je vaše?“

„Ne, ale přede dvěma měsíci tady v našem baráku došlo vraždě,“ spěšně ho informoval Nesnídal. „Ve výtahu našli zabodnutou tu starou slečnu z pátého patra, Královou.“ Stručně profesoru Cardovi vypověděl celý případ. „A vraha policie dodnes marně hledá,“ dokončil své vyprávění. „I vražednou zbraň. Možná je to zrovna tahle dýka, co jste našel ve schránce.“

„Myslíte?“ užasl profesor Carda. „Pachatel tedy musel určitě vědět, že jsem v zahraničí a hned tak brzy se domů nevrátím.“

„To je pravda,“ přisvědčil Nesnídal. „Udělali jsme chybu, že jsme se té dýky dotýkali. Setřeli jsme možná pachatelovy otisky.“ Zvedl před sebe igelitovou tašku, do níž nalezenou zbraň před chvílí strčil. „Odnesu ji na policii, třeba vraha usvědčí.“

* * *

Kromě čerstvých otisků prstů profesora Cardy a pana Nesnídala nenašli kriminalisté na dýce žádné jiné otisky. Vrah je pochopitelně setřel. Avšak na čepeli zůstaly stopy krve. Podle očekávání patřila krev zavražděné Otýlii Králové. Nalezená dýka tedy byla vražedná zbraň.

Kriminální experti byli neúnavní a nakonec se jim přece jen podařilo objevit na rukojeti dýky těsně pod čepelí jediný, nepříliš zřetelný otisk. I ten ale uvítali. V databázi zanesen nebyl, jeho nositel nebyl dosud trestán.

Dýka byla docela nová, při vraždě Otýlie Králové byla použita poprvé. Kriminalisty čekalo zdlouhavé pátrání po prodejně, v níž byla dýka zakoupena. Práce nevděčná, odsouzená možná k neúspěchu.

K rozřešení spletitého případu přispěla náhoda, jejíž roli ani v kriminální praxi nelze podceňovat. Jeden z vyšetřovatelů se přestěhoval z předměstské čtvrti do centra a při každodenní cestě do služby ho zaujal nevelký obchod s bodnými a sečnými zbraněmi, jehož výkladní skříň zdobilo nápadné heslo Beze zbraně ani ránu, pamatujte na obranu!

Ohlásil to na služebně a kriminalisté předvolali majitele obchodu k výslechu.

„Ano, tuhle dýku jsem před časem daroval jednomu známému, co s ním hrávám šachy,“ přiznal obchodník.

„Jak se ten váš známý jmenuje?“ chtěl vědět vyšetřovatel.

Obchodník bezradně pokrčil rameny.

„To nevím, jeho jméno neznám, my mu všichni říkáme Vrchlický.“

„Proč zrovna Vrchlický?“

„Protože píše, i verše, ale nic mu ještě nevyšlo. Pokud vím, živí se tím, že dodává různým firmám reklamní slogany, to dneska frčí,“ ochotně vypovídal obchodník. „I pro mě jeden slogan napsal a nic za to nechtěl, tak jsem mu na oplátku daroval tuhle dýku. Nemá velkou cenu, je to napodobenina orientální zbraně, ale jemu se líbila.“

Vyšetřovatel chvatně zalistoval protokolem na svém pracovním stole.

„Jak je to dlouho, co jste Vrchlickému tu dýku daroval?“ otázal se potom.

Obchodník nakrčil čelo, chvíli přemýšlel.

„Počkejte... To už budou, jak si vzpomínám, dva měsíce. Zrovna jsem dělal účetní závěrku.“

Dva měsíce, právě v době, kdy byla zavražděna Otýlie Králová.

„Ale potom, co Vrchlický dostal ode mne tu dýku, tak si už nepřišel zahrát šachy. Nevíme, co s ním je, jestli onemocněl anebo má tolik práce...“

* * *

Po rozmluvě s obchodníkem se zbraněmi nastal ve vyšetřování případu příznivý obrat. Vrchlický, který se živí vymýšlením reklamních sloganů a v inkriminované době dostal dýku, jež byla označena za vražedný nástroj...

Kriminalisté neomylně poznali, že jsou u cíle svého snažení. Z dlouholeté praxe však věděli, že se nesmí ukvapit. Všechny důkazy musí padnout přesně pachateli na míru, aby je ani nejobratnější obhájce nemohl vyvrátit. Proto se ještě na závěr vyšetřování soustředili na restauraci, v níž se podle výpovědi obchodníka se zbraněmi šachisté každou středu scházeli.

Hned první návštěva přinesla uspokojivý výsledek, jeden z šachistů znal občanské jméno muže, jemuž přezdívali Vrchlický.

„Jmenuje se Kolařík,“ prozradil kriminalistům. „Stejně jako moje dcera po provdání. Ale příbuzní nejsou, na tom jsme se s Kolaříkem shodli.“

„Chodíval hrát šachy každou středu, ale teď už tady dlouho nebyl,“ doplnil výpověď kolegy jiný šachista.

Kriminalisté mohli případ definitivně uzavřít. Všechno do sebe zapadalo jako na Rubikově kostce. Otisk, který zůstal na vražedné zbrani, patřil Kolaříkovi. Podrobným šetřením kriminalisté zjistili, že Kolařík studoval po maturitě medicínu, avšak nedokončil ji. Proto věděl, kam bodnout, aby zasáhl srdce. I výška jeho postavy potvrdila směr, jakým byla rána vedena.

* * *

Neúspěšný spisovatel se zpočátku pokoušel zapírat.

„Tu dýku jsem našel v přízemí na chodbě, tak jsem ji strčil do schránky profesora Cardy. Věděl jsem totiž, že je v Anglii, takže jsem mu ji nemohl předat osobně.“

„Ale proč jste ji strčil právě do jeho schránky?“

„Měl jsem dojem, že je kunsthistorik a sbírá starožitnosti. Je vědec, a vědci mívají takové koníčky.“

„Ta dýka není starožitná,“ prozradil mu vyšetřovatel. „Je to soudobý výrobek.“

„To jsem nevěděl, já se ve zbraních nevyznám.“

„Tu dýku, jak máme zjištěno, vám daroval obchodník se zbraněmi, se kterým hráváte šachy. Mluvili jsme s ním a on tu dýku poznal.“

Přehráli vyslýchanému obchodníkovu výpověď. Kolařík upadl do rozpaků.

„Jeho výpověď i otisk vašeho prstu na vražedné zbrani vás neomylně usvědčují z vraždy Otýlie Králové,“ prohlásil vyšetřovatel. „Nemá cenu dále zapírat.“

Kolařík se zhroutil. Došly mu poslední síly k obraně.

„Udělal jsem to ze zoufalství,“ přiznal se chvějícím se hlasem. „Píšu právě román, který má naději na úspěch. Dal jsem šéfredaktorovi jednoho nakladatelství přečíst dvě kapitoly a jemu se zamlouvaly. Vyzval mě, abych v psaní pokračoval...“

Sklonil hlavu, přemýšlel, jak přijatelně vysvětlit spáchaný zločin. Vyšetřovatel ho nerušil, nechal ho uvažovat.

„Ta Králová v jednom kuse mlátila do klavíru,“ pokračoval Kolařík po chvíli. „Zdi v našem činžáku jsou tenký, na půl cihly, pan stavitel ten barák stavěl za první republiky a zřejmě z materiálu, co vyšetřil na jiný zakázce. Tak se to dělalo...“

Znovu se odmlčel. Ani tentokrát ho vyšetřovatel nepobízel, trpělivě čekal, až se sám vyjádří. Poznal, že ho spáchaný zločin nesnesitelně tíží, jako každého začátečníka, a že se té přítěže potřebuje zbavit. Jeho tušení bylo správné.

„Tu středu jsem se zrovna vracel z šachů a v kapse jsem měl dýku, co jsem dostal za slogan, který jsem vytvořil pro obchod svého spoluhráče, toho, co prodává zbraně. V hlavě jsem měl fenomenální nápad, jak vyřešit jednu složitou zápletku ve svém románu a těšil jsem se, až přijdu domů, že budu pokračovat v psaní. A najednou jsem se v přízemí před výtahem setkal s Královou. Nastupovali jsme společně a já jsem si okamžitě uvědomil, že z psaní nebude nic, protože bude zase mlátit do piána. Zmocnila se mě strašlivá zloba, doslova mě přemohla, zastřela mi rozum a vůbec všechny smysly, takže jsem si přestal uvědomovat, co dělám. Už jsem to prostě nebyl já, za mě jednal docela jiný člověk. Vytáhl jsem z kapsy dýku a bodl jsem. A Králová se okamžitě skácela...“

Kolařík, aniž stiskl tlačítko, vyběhl z výtahu, otřel rukojeť i čepel dýky a vhodil vražednou zbraň do schránky profesora Cardy. Potom vyšel do pátého poschodí pěšky.

Vyšetřovatel nešťastníka pozorně sledoval. Na vraha rozhodně nevypadá, ze zkušenosti však věděl, že žádný vrah nemá na čele napsáno, že se právě zařadil mezi zločince. Mnohaleté vězení možná neúspěšnému spisovateli dopomůže k uznání. V cele bude mít dost času na dokončení svého rozpracovaného románu a možná i k napsání několika dalších.

Vražda na zapřenou

S Michalem se rodiče příliš nemazlili, všechnu lásku a péči věnovali mladšímu Lukášovi. Z otcovy strany to bylo pochopitelné, Lukáš byl jeho vlastní syn, kdežto Michala vyženil. Avšak i matka měla Lukáše raději, a to Michal velmi těžce nesl.

Za vlastním tátou chodíval do rozlehlé zahrady za městem. Táta v ní ve sklenících pěstoval cizokrajné květiny, které Michal nestačil obdivovat. S nemenším zájmem si prohlížel mladé ovocné stromky, konifery a kvetoucí keře v dlouhých řadách na volném prostranství. S přivřenýma očima zálibně nasával vzduch plný vůní a představoval si, že jednou se sem odstěhuje natrvalo. Zatím musel žít jinde, kde byl vzduch prosycen napětím, soud ho při rozvodu rodičů svěřil do péče matky.

„Tvé mámě moje hospodářství nevonělo,“ prozradil mu táta. „Zahradník pro ni byl málo, měl špínu za nehty, tak si namluvila ouřadu s čistýma ručičkama.“

Na rozvod nedovedl Aleš Válek zapomenout. Žena ho tenkrát obrala o všechny úspory a za vydatné pomoci svého nynějšího manžela, právníka Jiřího Brejchy, na něm vysoudila nehorázné alimenty, které jen stěží splácel. Zahrada nevynášela jako před lety, kdy to byl zlatý důl, všeobecná krize se na její prosperitě citelně podepsala. Na syna ale platil pravidelně a byl připraven ho podporovat i nadále, půjde-li z gymnázia na vysokou.

„Přemýšlej už teď, na jakou fakultu se přihlásíš,“ nepřestával ho pobízet.

„Času mám fůru,“ vymlouval se Michal. „Maturovat budu až příští rok a ještě se neví, jestli maturu vůbec udělám.“

„Proč bys ji neměl udělat?“ nechápal táta. „Učení ti jde, zatím máš pořád vyznamenání.“

Přál si, aby syn získal vysokoškolské vzdělání. Že by mu jednou předal své zahradnictví, s tím nepočítal. Podnik se může prodat, aby bylo na studia, a v případě, že by Michal našel opravdovou zálibu v květinách, může vystudovat botaniku a pak se uvidí.

* * *

Na práci v zahradě nebyl Aleš Válek sám, kromě několika příležitostných brigádníků mu pomáhala Pavlínka, dvakrát zklamaná v lásce a dvakrát opuštěná nevděčnými milenci, kteří ji zbavili nejen úspor a všech cenností, ale hlavně všech životních iluzí.

Pokořená Pavlínka, kterou druhý milenec vypudil z vlastního bytu, našla útočiště v zahradnictví Aleše Válka. Po rozchodu s milencem se uchýlila do jednoho ze skleníků, protože neměla kde přespat. Tam ji ráno našel majitel, schoulenou pod stolem s orientálními květinami, jejichž opojná vůně ji tvrdě uspala.

Byla Válkovi vděčná, že ji nevyhnal a poskytl jí ve svém zahradnictví útočiště i zaměstnání. Práci s květinami si zamilovala, avšak ještě více si zamilovala Aleše Válka. Vyvinul se mezi nimi důvěrný vztah, i rozvedený muž potřeboval lásku a péči.

Také Michal si Pavlínku oblíbil, byla k němu laskavá a citově si ho připoutala mateřskými pozornostmi, které doma postrádal. Sám nevěděl, chodí-li do zahradnictví za otcem nebo za Pavlínkou.

* * *

O svých zálibách, ale hlavně o křivdách, utrpěných doma od nenáviděného otčíma, se Michal bavíval se spolužákem Oldou. Kamarádili spolu od základní školy a dobře si rozuměli. Urostlý a svalnatý Olda bránil nevýbojného Michala před útoky silnějších spolužáků a Michal mu na oplátku pomáhal s učením, které Oldovi mnohdy působilo obtíže. Ve všech předmětech se potýkal s nedostatky, až na pracovní výchovu, s tou byl zase na štíru Michal. Nebýt Oldovy zručnosti, neuhájil by z pracovní výchovy dobrou známku.

Oldovy ochranitelské sklony byly vypěstovány z domova. Neměl otce, vlastně ho neznal, nevěděl, kdo to je, otec se s jeho matkou nikdy neoženil a k synovi se neznal. Jeho roli nevědomky převzal Olda, neutěšené rodinné poměry mu vnukly povinnost být matčiným ochráncem.

S Michalem ho sblížily především podobné životní osudy, oba postrádali doma otce. Časem se jejich kamarádství proměnilo téměř v příbuzenský vztah, cítili se jako bratři. I zájmy měli totožné. Společně chodili plavat, společně hráli fotbal a společně běhali za děvčaty.

Oldovi se líbila spolužačka Dáša, zatímco Michal pokukoval po Helence z nižší třídy. U štíhlé plavovlásky se však s přílišnou sympatií nesetkával.

„Řekla mi včera, že mám křivý nohy,“ postěžoval si uražený Michal kamarádovi.

„A co ty na to?“ chtěl vědět Olda.

„Nic,“ zahanbeně se přiznal Michal. „Co jsem jí měl taky odpovědět?“

„Měl jsi jí říct, že je to tím, že má ona sama křivý oči. Nejlíp uděláš, když se na ni vybodneš,“ poradil mu Olda. „Holek je na světě daleko víc než kluků, je z čeho vybírat.“

Olda měl u spolužačky Dáši větší úspěch. Nebyl sám, komu se líbila, pálili za ní i kluci z vyšších tříd, avšak když jim Olda nechal pocítit sílu svých svalů, raději svůj zájem obrátili jiným směrem.

* * *

Olda měl vždy otevřené ucho i pro křivdy, které Michal utrpěl doma. Michal mu důvěřoval, avšak dlouho se styděl přiznat, že ho otčím bije.

„Cože?“ užasl Olda, když se mu konečně svěřil. „A ty si to necháš líbit?“

Michal jen bezmocně pokrčil rameny.

„Co můžu dělat?“

„A máma se tě nezastane?“

„Máma je vždycky na jeho straně.“

Olda to nedovedl pochopit.

„To moje máma by ho zabila, kdyby se na mě opovážil sáhnout... Kdybych samozřejmě nějakýho tátu měl,“ dodal posmutněle.

„Lepší žádnej táta nežli nevlastní,“ pokusil se ho utěšit Michal. „Vím to z vlastní zkušenosti.“

„Jak se to vezme,“ namítl Olda. „Já mám třeba taky tátu, a vlastního, jenomže ho neznám. Nic o něm s mámou nevíme, prostě se vypařil, aby na mě nemusel platit alimenty. Mazaně se z toho vykroutil. Nějakým způsobem se mu u soudu podařilo dokázat, že nejsem jeho.“

„To znamená, že taky za nic nestojí,“ rozšafně usoudil Michal. „A určitě by tě taky bil.“

„A to zas ne!“ podrážděně vyskočil Olda. „Já bych si to za nic na světě nenechal líbit.“

„Prosím tě,“ zapochyboval Michal, „co bys proti tomu mohl dělat?“

„Jednu bych mu ubalil,“ bez váhání odpověděl Olda a výhružně před sebe napřáhl sevřenou pěst.

* * *

Na obloze Oldových milostných záletů se objevil mráček, zprvu malý, zdánlivě neškodný, avšak den za dnem narůstající, až se rozrostl do povážlivých rozměrů, takže zastínil dosud slunečné nebe lásky.

Za spolužačkou Dášou začal docházet zámožný ctitel, který ji zahrnoval pozornostmi a dary. Ctitel vlastně nedocházel, nýbrž dojížděl luxusním bourákem, diskrétně čekajícím pokaždé na jiném místě. Ctitel si přál být utajen a úspěšně se mu to dařilo.

Marně se Olda snažil ho odhalit. Dáša mu neprozradila nic bližšího, ale netajila se s dárečky, které od něho dostávala. Všechny do jednoho byly pořádně drahé, to se dalo poznat na první pohled.

„Je to jen otcovský přítel,“ vymlouvala se Dáša, když na ní Olda nepřestával vyzvídat. „Sám to o sobě říká.“

„Otcovský přítel, jo?“ vztekal se Olda. „To znamená, že je to nějakej staroch nad hrobem.“

Takové označení se Dáše nezamlouvalo.

„Vůbec ne,“ protestovala uraženě. „Je v nejlepších letech.“

Oldovi Dášin otcovský přítel nedal spát.

„Až ho dopadnu, tak mu rozbiju hubu, aby si přestal dělat laskominy na mladý holky,“ vyhrožoval neznámému ctiteli před Michalem, avšak před Dášou se krotil, nechtěl vypadat jako surovec. Zato před kamarádem dával svému vzteku volný průchod. „Je to určitě nějakej ženatej proutník, proto se schovává. Ale já už jsem mu na stopě, a až ho, hajzla nestydatýho, dopadnu, tak mu to spočítám, i s úrokama!“ sliboval pomstychtivě.

* * *

Lukáška nesvěřila matka Michalovi poprvé. Chodíval s mladším bratrem do parku, třebaže nerad a s nechutí.

„Je to tvůj bratr,“ domlouvala mu pokaždé matka, „kdo jiný by si s ním měl hrát.“

V parku mezi malými dětmi a jejich maminkami si Michal připadal jako bílá vrána. Ženy po něm pokukovaly, z jejich všetečných pohledů mu bylo trapně. Nejraději by z parku nenápadně utekl, avšak nechat tříletého Lukáška samotného se neodvážil. Chlapec byl zhýčkaný, ustavičně vyžadoval pozornost. S ostatními dětmi si z nějakého důvodu nerozuměl, snad proto, že byl ve svém útlém věku panovačný a chtěl mít vždycky navrch. Michal s ním musel mít doslova svatou trpělivost, naučil se přemáhat, přestože měl často chuť ho plesknout.

„Je to rozmazlenej fracek,“ vyjádřil se o něm Olda, který Michala do parku občas doprovázel. „Potřeboval by pořádnou nakládačku na holou.“

I on se však Lukáškovi věnoval, a chlapec si s ním hrál daleko raději než s bratrem. Olda nebyl tak úzkostlivý jako Michal, ten třeba nepouštěl Lukáška na klouzačku ze strachu, aby při výstupu nahoru neklopýtl a nespadl na zem. Naproti tomu Olda mu klidně pomáhal vylézt po žebříku a nechal ho dovádět i na ostatních atrakcích.

„Ať si zvyká na protivenství,“ vysvětloval svou shovívavost. „Překážky z něho vyženou tu zatracenou rozmazlenost.“

Lukášek se na klouzačce pokaždé bezstarostně rozjařil. Na opatrnost nepomyslel, o té tříleté dítě ještě ani neví. Plně spoléhal na Oldovu pomoc. Radost z pohybu ho nutila ke stále větší rychlosti, až se mu při jednom ukvapeném výstupu zapletly nohy a on upadl z výšky na zem. Naštěstí do písku, ale i to k leknutí stačilo. Kromě toho si odřel nos a objevila se krev.

Lukášek se rozeřval na celé kolo. Michal se zhrozil, popadl plačícího bratra do náručí a upaloval s ním domů.

Otčím ani nevyslechl celé vysvětlení nepříjemné nehody. Rozzlobeně se na Michala vrhl a mlátil ho hlava nehlava. Polekaná matka synovu výprasku nevěnovala pozornost, něžně konejšila Lukáška.

V Michalovi se všechno vzbouřilo. Otčímův výprask hluboce urážel jeho sebevědomí a pokořoval ho. Vzpomněl si na kamaráda. Olda by si něco podobného nenechal líbit, sám to nedávno říkal. Ano, i Michal se musí bránit, nenechá se přece otloukat jako nějaký bezmocný pitomeček. Rozpřáhl se a vší silou praštil sevřenou pěstí otčíma přímo do obličeje.

Brejcha něco podobného nečekal, nebyl zvyklý na Michalův odpor. Oběma dlaněmi si zakryl obličej, rozbité brýle odlétly stranou a jejich obroučky mu zanechaly na nose bolestivou stopu.

Jestliže měl Michal doma až dosud vojnu, od nynějška pro něho nastalo peklo. Otčím ho trestal za každou maličkost a zbožná matka, místo aby se syna zastala, mu pokaždé vyčetla: „Nedovedeš se chovat. Čtvrté boží přikázání nám ukládá: Cti otce svého i matku svou...“

* * *

Z dusného rodinného prostředí, které se pro Michala stalo nesnesitelným, utíkal do předměstské zahrady za vlastním otcem. Jeho školní prospěch se zhoršil, i jeho kamarádství s Oldou jako by vyhasínalo, přestože Olda jeho těžkostem rozuměl a byl ochoten kdykoliv mu přispěchat na pomoc.

Nastaly prázdniny, Jiří Brejcha začal mluvit o dovolené na Kypru. Michal uvítal, že ho otčím ze zahraničního zájezdu předem vyloučil.

„Jen by nám kazil pobyt na tom pohádkovém ostrově,“ odůvodňoval manželce své rozhodnutí. „Ať zůstane doma a učí se, má ve škole co dohánět.“

Matka neprotestovala, věděla, že Michal samozřejmě stráví dobu jejich nepřítomnosti u vlastního otce, kde o něho bude postaráno. Stejně je u něho víc než doma.

Měla pravdu. Michal se na tátově zahradě cítil jako v nebi, zatímco doma prožíval peklo. Aleš Válek si už zvykl na to, že syn k němu přichází skleslý a rozladěný, a nedorážel na něho, nevyzvídal, znal příčinu jeho sklíčenosti.

Onoho úterního rána se však zhrozil. Michal přišel celý umouněný, v rozcuchaných vlasech slámu, kalhoty pomačkané, na košili stopy hlíny. Otec se ho zpočátku na nic nevyptával, nenutil ho, aby mu řekl, co ho potkalo, trpělivě čekal, až se Michal sám rozpovídá. Ale když se nedočkal, položil synovi ruku na rameno a zeptal se ho, co se stalo.

Místo odpovědi se Michal usedavě rozplakal.

„Matka onemocněla?“ dohadoval se Aleš Válek. Jiný důvod synova usedavého pláče ho v první chvíli nenapadl. Možná jí dokonce její muž ublížil...

Michal ještě chvíli vzlykal, potom si rukávem košile otřel oči a vyrazil nesouvisle:

„Je po něm... venku v autě... má rozbitou hlavu... je dočista mrtvý...“

„Kdo?“

„Brejcha.“

Aleš Válek okamžitě pochopil.

„Tys ho zabil?“ zeptal se přímo, aby synovi usnadnil přiznání.

„Ne!“ zoufale vykřikl Michal. „Já ne! Já ho jenom našel... včera večer... Ale nezabil jsem ho, přísahám!“

Vyprávěl otci, jak se všechno seběhlo.

„Vracel jsem se večer z kina domů, v tom kině jsem byl sám, kamaráda jsem nezastihl doma, tak jsem ho šel po skončení filmu hledat. Vzal jsem to oklikou, přes park. A tam jsem zahlídl Brejchovo auto. Chtěl jsem se mu vyhnout, myslel jsem si, že mě špehuje, ale v poslední chvíli jsem si všiml, že dveře auta jsou otevřený a trčí z nich půlka těla. Jeho těla... Ležel nějak divně, zkrouceně... a z hlavy mu tekla krev... Vůbec se nehýbal...“

„Měl jsi zavolat policii,“ přerušil synovo vyprávění otec.

„Lekl jsem se... Dostal jsem strach, že mě policajti budou podezřívat z vraždy, tak jsem radši co nejrychleji zmizel.“

Otec horečně přemýšlel. Na včerejší večer nemá Michal alibi.

„Vstupenku z kina ještě máš?“

Michal vytáhl z kapsy pomačkanou vstupenku. Válek ji opatrně uhladil a schoval do zásuvky.

„A kde jsi byl v noci?“ zeptal se potom syna.

Michal se přiznal, že celou noc prochodil po okolí, neměl odvahu předstoupit před matku a oznámit jí, co se stalo s otčímem. Nakonec celý vyčerpaný usnul ve stohu slámy v jedné stodole.

„Ve stodole?“ užasl Aleš Válek. „To ses musel dostat hodně daleko.“

Pevně uchopil syna za obě ramena, z jeho paží cítil Michal bezpečí.

„Pamatuj si, celou noc jsi byl u mne. Tady jsi přespal, nezapomeň na to.“

V pokoji se objevila Pavlínka, přinesla Michalovi snídani, avšak nezdržela se, pochopila, že si otec musí se synem vážně pohovořit.

„Potřebuješ na dnešní noc alibi,“ polohlasem pokračoval Aleš Válek, „jinak budeš první podezřelý, a patrně právě ten hlavní... A teď se posaď a v klidu se najez.“

Teprve nyní se přihlásil hlad. Michal, kterého otcovo moudré řešení zbavilo strachu, se s chutí pustil do jídla.

„Jsem rád, že máš Pavlínku, tati,“ poznamenal uznale, aby se odvděčil za jeho pomoc v těžké životní situaci. „Kdy se s ní oženíš?“

Aleš Válek se shovívavě pousmál.

„Pavlínka je jenom takový těšítko, jestli dovedeš pochopit, jak to myslím.“

„Ale pomáhá ti, stará se o tebe.“

„To ano, ale to ještě není důvod k sňatku, aspoň pro mě ne,“ vysvětlil synovi otec.

„Tak ty se s ní nehodláš oženit?“ podivil se Michal.

Válek rozhodně zavrtěl hlavou.

„Ne, nehodlám. Jedno manželství mi bohatě stačí.“

* * *

Policie odešla od zahradníka Aleše Válka s nepořízenou. Jeho syn strávil celou noc u něho, na inkriminovanou dobu měl vstupenku do kina. Bez uzardění prohlásil, že o otčímově smrti neví.

Přesto si však policie po několika dnech pro něho přišla znovu.

Zasloužila se o to Pavlínka. Po Michalově ranním příchodu zaslechla za dveřmi, jak ji Válek nazval pouhým těšítkem, s nímž se nehodlá oženit. Bylo to pro ni kruté zklamání. Po dvou nezdařených láskách věřila, že konečně našla toho pravého, a najisto počítala se sňatkem. Nebyla ještě tak stará, aby nemohla doufat v mateřství. Ráda by vychovala alespoň jedno dítě, nechtěla žít zbytečně.

Třetí milostné zklamání neunesla. Přihlásila se na policii a vypověděla, jak to všechno ve skutečnosti bylo.

„Michal u svého otce v noci nebyl, to mohu s čistým svědomím prohlásit, protože jeho otec spal u mne. Máme totiž spolu milostný poměr. Michal přišel až ráno, celý pomačkaný a umazaný. Říkal, že našel svého otčíma v autě mrtvého, takže o jeho smrti věděl.“

Michalovi přitížila i výpověď matky, která prohlásila, že syn se s otčímem nesnášel, že se s ním dokonce porval.

„Při rvačce mu těžce ublížil, manžel musel vyhledat lékařskou pomoc.“

Aleš Válek nesl synovo zatčení neobyčejně těžce. Představy o Michalově vysokoškolském studiu a budoucí kariéře byly v troskách. Jeho utrpení zvyšovala i Pavlínčina zrada, něco takového od ní nečekal. Zkroušeně se potácel z místa na místo, milovaná zahrada k němu promlouvala smutnou řečí. Do ničeho neměl chuť, cítil, jak ho opouštějí síly. Život pro něj ztratil smysl.

Zoufalství ho dohnalo na policejní komisařství.

„Chci udělat doznání,“ oznámil odhodlaně, a když ho komisař vyzval, aby usedl, prohlásil: „Jiřího Brejchu jsem zabil já. Ubližoval mému synovi, bez příčiny ho týral. Nemohl jsem mu to odpustit.“

* * *

Krajský soud poslal Aleše Válka do vězení na třináct let. Michala otcův trest zdrtil. Ztratil nejbližšího člověka, ke kterému se mohl kdykoliv uchýlit před nesnesitelným domácím prostředím.

Ani po smrti otčíma se mu jeho bydliště nestalo domovem. Matka s ním sotva promluvila, nevěřila, že vraždu spáchal bývalý manžel, byla přesvědčena, že Jiřího Brejchu zabil Michal a jeho otec vzal vinu na sebe, aby syna zachránil. Nechápala, jak mohl soud na Válkovo falešné doznání přistoupit.

Michalovi zbyl jedině kamarád Olda, avšak ten se ho z nějakého důvodu začal stranit. Nechce se stýkat se synem vraha, či snad podezírá z vraždy samotného Michala? Ne, takový Olda není, natolik za ta léta kamaráda poznal. Ale ať si lámal hlavu sebevíc, na nic nepřišel. A právě teď by věrného kamaráda tolik potřeboval! Rozhodl se, že se ho zeptá přímo.

Olda mu zpočátku odpovídal vyhýbavě.

„Ale ne, to se ti jenom zdá, že se tě straním... Máš nervy v kýblu, proto vidíš všechno černě. To není žádná sranda mít tátu v kriminále...“

Nakonec ale přiznal, že má vážné problémy.

„S učením?“ dovtípil se Michal. „Ale v tom ti přece pomůžu, jako vždycky.“

„S učením taky...,“ rozpačitě ze sebe soukal Olda, „ale to je normálka... Jsou vážnější věci, ale o tom se tady na ulici nedá mluvit.“

Michal zavedl kamaráda do otcovy opuštěné zahrady. Chodil tam denně zalévat a starat se o skleníky.

„Jak dlouho to hodláš dělat?“ chtěl vědět Olda.

„Dokud se táta nevrátí,“ smutně odpověděl Michal.

„Dostal třináct let natvrdo,“ připomněl kamarádovi Olda.

Michal jen mlčky přikývl. Olda však vytušil, že v skrytu duše doufá, že se stane něco neočekávaného a otec se z vězení vrátí dřív. Nejen na nebi, i na světě se přece někdy dějí zázraky.

Prošli třetím skleníkem, v němž kvetly různobarevné orchideje. Jejich vůně dokáže lidské srdce okouzlit a vnuknout mu víru v dobro a krásu.

„Víš, že mi lezl za Dášou?“ polohlasem se otázal Olda, jako by se bál, aby tu opojnou vůni orchidejí nezaplašil.

„Kdo?“ nechápal Michal.

„Přece tvůj otčím... Brejcha.“

„Neříkej!“ překvapeně zvolal Michal. „Tak ten starej proutník, co tajně uháněl Dášu, byl...“

„Jo, Brejcha,“ přisvědčil Olda.

Zavládlo hrobové ticho. Z kalíšků orchidejí nepřestávala stoupat omamná vůně.

„Ale to ještě není všecko,“ rozpačitě pokračoval Olda. „Musím ti říct to hlavní. Teďka se posaď, aby to s tebou nešvihlo.“

Michal poslechl. Olda několikrát hlasitě polkl, potom ze sebe vypravil:

„Brejcha byl můj táta... můj vlastní táta...“

Michal na něj zíral široce rozevřenýma očima, kamarádovo prohlášení mu vyrazilo dech.

„Nevím, co mě to tak najednou posedlo,“ pokračoval Olda ve své zpovědi. „Prohrabal jsem všecky máminy dokumenty a z nich jsem se dozvěděl, že ten sviňák, co ji přivedl do jinýho stavu a pak ji opustil, byl Jiří Brejcha.“

„To je jako z nějakýho filmu...“ Těch několik slov bylo všechno, na co se Michal zmohl.

V Oldovi jako by se náhle uvolnila nějaká síla, která prolomila všechny dřívější zábrany. Nebyl už k zastavení.

„Ten sviňák Brejcha se z otcovství mazaně vykroutil, zapřel mě, aby nemusel platit alimenty. Máma mě musela živit sama, dřela ve dne v noci, je z toho nemocná...“

„Počkej,“ přerušil kamaráda Michal. „To znamená, že jsi bratr mýho bratra Lukáše.“

„To je fakt,“ přisvědčil Olda.

„A když jsi brácha mýho mladšího bráchy, tak z toho logicky vyplývá, že my dva jsme taky bráchové,“ konstatoval Michal.

Odpovědí mu bylo mlčení, Michal však z něho vycítil souhlas.

„Teď ti prozradím to nejhlavnější, brácho,“ porušil mlčení Olda. „Když jsem ho tam večer načapal, jak čeká ve svým luxusním fáru na Dášu, nemohl jsem si pomoct. Chtěl jsem mu napřed sprostě vynadat, nejenom kvůli Dáše, ale hlavně kvůli mámě, který tak ublížil, jenomže ten šutr se mi připletl pod nohy, zakopl jsem o něj, a to mě děsně naštvalo. Ani nevím, jak se mi dostal do ruky...“

„Nejspíš jsi ho zvedl,“ napověděl mu Michal.

„Jo, to určitě,“ souhlasil Olda. „A pak mi najednou vylít z ruky... nebo jsem ho praštil, to už sám nevím, a on se okamžitě složil...“

Ticho po Oldově doznání ztěžklo.

„A můj táta sedí v kriminále,“ mimoděk zašeptal Michal.

„Já to tak nenechám, to ti slibuju, brácho,“ ozval se Olda. „Hnedka zítra se přihlásím na policii a ke všemu se přiznám.“

Michal natáhl ruku, nahmatal kamarádovu dlaň a pevně ji stiskl.

„Pro nezletilce jsou tresty mírnější, mnohem mírnější než pro dospělý. Četl jsem to v novinách.“

Rodinný trojúhelník

Vdova Šenková venčila Bibinku jako obvykle na kopci za michelským sídlištěm, kde končily vyrovnané řady třináctipatrových paneláků a otvíraly se idylické uličky, lemované nevysokými rodinnými domky. Taky po takovém domku kdysi toužili, jenomže...

Právě to problematické jenomže... Její Milouš byl sice pracovitý odborník, a úspěšný, dokonce velmi úspěšný, avšak nevydělával tolik, aby si mohli dopřát útulné bydlení ve vlastní vilce. Přestože měli úspory, a nemalé, jenomže...

Vdova Šenková se ohnala, jako by chtěla zapudit ono zpropadené slovo. Děti se dobře učily, šly samozřejmě na vysokou. Dcerka se ještě za studia vdala, zakrátko přivedla na svět dvě děti, a protože ji čekaly ještě tři roky do absolutoria, bylo na prarodičích, aby se o vnoučata postarali. Syn se zase rozhodl dokončit vysokoškolská studia ve Spojených státech, a tak se úspory rozběhly do všech stran. Sen o rodinné vilce navždycky zůstal pouhým snem.

Šenková ještě jednou pohladila útulné rodinné domky pohledem a dala se na zpáteční cestu do svého panelového bydliště. Vzpomínky se však rojily dál, stará žena se do nich pohroužila jako do hojivé koupele a docela zapomněla na svého čtyřnohého mazlíčka. Teprve mezi domy se rozhlédla a zjistila, že ji pejsek nedoprovází.

„Bibinko!“

Fenka srnčího ratlíka stála mezi řadou automobilů zaparkovaných před paneláky a zuřivě štěkala.

„Bibinko!“ znovu na ni zavolala vdova Šenková.

Fenka se nehnula z místa a vytrvale štěkala. Marně se panička snažila přinutit ji k poslušnosti. To je divné, vždycky poslechne na slovo. Co to tam má tak zajímavého? Asi nějakou toulavou kočku. Nezbývalo, než aby se pro pejska vrátila.

„Bibinko, ty uličnice jedna, jak to, že najednou neposloucháš? Pojď, tady máš piškotek, pojď honem!“

Bibinka se po oblíbeném pamlsku ani neohlédla, dál stála mezi zaparkovanými auty a nepřestávala štěkat. Štěkot byl tak naléhavý, že přiměl paničku, aby se sama přesvědčila, co tam to zvíře našlo tak poutavého.

Přistoupila k Bibince, sklonila se a strnula hrůzou. Mezi dvěma auty nehybně ležel starý muž se zkrvaveným obličejem.

* * *

„Univerzitní profesor Richard Bartoš, doktor věd, ředitel Mikrobiologického ústavu,“ čte poručík Málek z kriminálky z občanského průkazu mrtvého muže.

„Peněženka, hodinky ani platební karta nebyly odcizeny,“ hlásí asistent.

„Smrt nastala přede dvěma až třemi hodinami,“ konstatuje policejní lékař, který přijel s výjezdovkou. Stiskne hlavu mrtvého a ozve se zapraskání zlomených lebečních plátů. „Takovému poškození lebky odpovídá rána palicí nebo jiným těžkým předmětem,“ dodá. „Bližší podrobnosti objasní...“

„... až soudní pitva,“ přeruší ho poručík Málek, poučený dlouholetou zkušeností. „Jisté je zatím jedině to, že nejde o loupežnou vraždu.“

Fotograf se obratně otáčí kolem mrtvého těla, technici pátrají v okolí po stopách.

„Tohle by mohl být vražedný nástroj,“ prohlásí mladý kriminalista, který přišel k mordpartě teprve před třemi měsíci. V ruce drží těžké kovářské kladivo.

„To by odpovídalo poškození lebky,“ přisvědčí policejní lékař.

„Přiložte to k usvědčujícím důkazům,“ přikáže poručík Málek.

* * *

Zavražděný mikrobiolog bydlel v úhledné rodinné vile na opačném konci Prahy nedaleko Divoké Šárky společně s manželkou, synem Richardem a jeho ženou Jarmilou.

Kriminalistům otevřela vdova po zavražděném, za ní stál syn Richard. Zpráva o smrti profesora Bartoše je zdrtila.

Poručík Málek jim položil obligátní otázku, zda profesor Bartoš měl na pracovišti nebo na přírodovědecké fakultě, kde pravidelně přednášel, nějaké nepřátele.

„O nikom takovém nevím,“ odpověděl syn Richard za matku, které bolest nad ztrátou manžela bránila v komunikaci. „Otec byl, pokud vím, naopak velmi oblíbený, jak v ústavu, tak na fakultě.“

„A tady v bydlišti?“

„Otec se doma moc nezdržoval, měl práce nad hlavu. Trávil v ústavu celé dny kromě přednášek na fakultě. Domů se vracel až večer.“

„Co dělal váš otec v Michli?“ chtěl vědět poručík Málek. „Není tam náhodou nějaké vedlejší pracoviště Mikrobiologického ústavu?“

„V Michli?“ opakoval syn Richard. „Ne, tam náš ústav žádné pracoviště nemá. Ani v Michli, ani nikde jinde. Léta už sídlí ve stejné budově.“

Mezitím se vrátila z práce Richardova manželka Jarmila. Ani ji zpráva o tchánově smrti nenechala lhostejnou, s hlasitým pláčem se vrhla nešťastné tchyni kolem krku. Vdova se snachou se vzájemně utěšovaly, syn Richard stěží přemáhal slzy.

Zármutek pozůstalých přesvědčil poručíka, že profesor Bartoš byl ve své rodině vroucně milován.

* * *

Mladší syn zavražděného profesora Bartoše nebydlel v libocké vile, měl vlastní garsoniéru ve Vršovicích a ateliér v podkroví stejného domu.

Martina Bartoše otcova smrt překvapila, ale netruchlil nad ní tak zoufale jako matka s bratrem Richardem a jeho ženou Jarmilou.

Poručíka Málka zajímalo, proč Martin Bartoš nebydlí společně s rodinou.

„Ve vaší vile je přece dost místa pro všechny, nemám pravdu?“

Martin nic nenamítal, jen rozpačitě pokrčil rameny.

„Proč tedy nebydlíte s nimi?“ naléhal poručík.

„Táta mě nutil, abych taky študoval mikrobiologii jako starší brácha, jenomže já nejsem studijní typ, jsem rozenej výtvarník,“ neochotně přiznával Martin. „Kamarádství s nějakou neviditelnou havětí mě nelákalo. Dal jsem se na sochařinu.“

Poručík Málek chvíli čekal na pokračování výpovědi, ale když Martinovo odmlčení trvalo dál, povzbudil ho.

„A co na to otec?“

„Tátovi se moje rozhodnutí nezamlouvalo, vyhodil mě z domu a neznal se ke mně. Prostě se za mě styděl, pro pana univerzitního profesora existoval jenom starší synáček, pan doktor, co si cílevědomě budoval vědeckou kariéru podle jeho představ.“

„To znamená, že jste s otcem měli spory,“ snažil se Málek urychlit výpověď.

Martin zavrtěl hlavou.

„Nestýkali jsme se, nesměl jsem do jeho domu ani vkročit. Máma mě ale nezavrhla, máma je fajn, jak říká to úsloví: Správná matka miluje i spratka. A máma je správná matka. Tajně mě navštěvovala, ale o tom táta nesměl vědět. Ani brácha ne, ten by to okamžitě vyzvonil otci, vzorný synáček.“

Bylo nabíledni, že Martin Bartoš, černá ovce rodiny, nemá k otci ani ke staršímu bratrovi kladný vztah. Ale dokázal by na některého z nich vztáhnout ruku?

Oproti svému staršímu bratrovi, štíhlému intelektuálovi, stejně jako otec zahleděnému do vědy, byl Martin tělesně zdatný chlapík, který se vedle sochařiny věnoval boxu a ostatním bojovým sportům. Je možné, aby ho vrozená a sportem vypěstovaná síla svedla k násilnému činu?

* * *

„Martin není žádnej rváč,“ ujišťovala poručíka Málka odbarvená blondýnka Dáša, prodavačka v drogerii na náměstí, důvěrná přítelkyně Martina Bartoše, jak si kriminálka zjistila. „Zastane se samozřejmě každýho, komu se ubližuje, to jo, ale pro nic za nic se nerve, to zasejc ne.“

Ani starší bratr Richard Martina z násilnických sklonů neobviňoval.

„Nerozuměli si s otcem, to je pravda. Otec ho vyhnal z domu, ale Martin se mu za to nemstil, hleděl si své sochařiny, a pokud vím, je ve svém oboru úspěšný. Ale násilník rozhodně není, i když má síly za dva.“

Přes usilovné pátrání se dosud nepodařilo najít žádného důvodně podezřelého. To však poručíka Málka neodradilo, nepřestal pátrat, především v nejbližším okolí zavražděného. Několikrát po sobě navštívil libockou vilu. Tušil, že tam je začátek složitého řetězu příležitostí a náhod, které dovedly pachatele k násilnému činu.

„Kdo po smrti vašeho otce nastoupí na místo ředitele Mikrobiologického ústavu?“

„Podle všeho docent Korejs,“ informoval ho doktor Richard Bartoš. „Anebo by padal v úvahu profesor Horák, vedoucí bakteriologické laboratoře. O tom rozhodne správní rada. Ale nejspíš vyberou docenta Korejse, byl dlouhá léta otcovým náměstkem.“

„Vy na nástupnictví po otci nepomýšlíte?“

Richard zavrtěl hlavou.

„Nemám na to ještě zkušenosti.“

„Ale pracujete v ústavu?“

„Ovšem, vystudoval jsem mikrobiologii, otec si to přál. Ale na funkci ředitele bych ještě nestačil,“ nezaujatě přiznal doktor Bartoš. Jeho hlas zněl klidně, spokojeně, nebyla v něm ani stopa po zatrpklosti.

Poručík Málek se zamyslel. Chvíli trvalo, než si všechny informace utřídil.

„Jaký byl vztah mezi vaším otcem a jeho náměstkem?“ otázal se potom.

„Dá se říct, že korektní.“

Poručíka stručnost doktorovy odpovědi neuspokojila.

„Jak tomu mám rozumět? Nemohl byste mě informovat podrobněji?“

„Otec byl ke spolupracovníkům vlídný, ale zdrženlivý, krajně zdrženlivý. Některým jeho zdrženlivost ovšem vadila, pokládali ji nejspíš za povýšenost.“

„Například?“

„Například zrovna jeho náměstkovi. Ten otcovu zdrženlivost považoval za tajnůstkářství. To bylo naprosto absurdní, protože otec neměl co tajit, všechen jeho čas patřil vědeckému výzkumu a rodině.“

„Tajnůstkářství... tajnůstkářství...,“ zálibně opakoval poručík Málek a dodal s úsměvem: „Není vyloučeno, že se pan náměstek Korejs pokusil něco o svém představeném vypátrat, co říkáte?“

Doktor Bartoš sebou trhl.

„Vy jste docenta Korejse vyslýchali?“

Poručík s neskrývanou pobaveností zavrtěl hlavou.

„Přijde teprve na řadu.“

* * *

Docent Korejs byl nevysoký chlapík s fešáckým knírkem, který vyvolával dojem, že má za úkol dodat docentově poněkud zženštilé tváři mužného vzezření. I jeho hlas byl o něco vyšší, než bývá u mužského pohlaví obvyklé, takže mohl být chvílemi vnímán jako ženský altík. Vedle svého představeného, profesora Bartoše, kterého ani násilná smrt nezbavila mužného vzhledu, se musel bezesporu cítit méněcenný.

Zavedl poručíka Málka do své pracovny a nabídl mu místo u konferenčního stolku.

„Jak vám mohu být užitečný?“ otázal se zdvořile a zapálil si elegantní lulku, která pod jeho zženštilým obličejem vypadala neobyčejně komicky.

Poručík měl co dělat, aby potlačil pobavené zasmání. Nasadil přísný výraz a začal docentu Korejsovi klást obvyklé otázky.

„Profesor Bartoš byl známý vědec,“ poslušně odpovídal jeho podřízený a patrně i nástupce. „Těšil se všeobecné vážnosti, nejen zde v ústavu a v celé republice, nýbrž i v zahraničí. Jeho posluchači na fakultě ho zbožňovali. Jeho úmrtí znamená pro vědecké bádání nenahraditelnou ztrátu.“

Málek beze slova vyslechl Korejsovy květnaté chvalozpěvy a trpělivě čekal, až se docent podřekne a dá najevo nějaký projev vědecké řevnivosti nebo čistě chlapské závisti. Jeho trpělivost se mu vyplatila.

„Škoda jen, že nesmrtelný vědec neodolal malicherným životním nástrahám,“ jakoby mimochodem prohodil docent Korejs a jeho zženštilá tvář nabrala výraz hluboké lítosti. Po tomto sdělení se odmlčel a tesklivě se zahleděl z okna.

Poručík Málek ho bez meškání chytil za slovo.

„Co máte na mysli, pane docente?“

Korejs si povzdychl. Výraz jeho obličeje se změnil, lítost vystřídaly rozpaky.

„Pan ředitel, tedy pan profesor Bartoš často telefonoval nějaké ženě...,“ utrousil jakoby nerad. „Nechci ho pomlouvat,“ dodal, „o mrtvých jen dobré...“

„Vyšetřujeme vraždu, pane docente,“ důrazně ho upozornil poručík Málek.

Korejs znovu vzdychl.

„Ovšem, vraždu... taková hrůza!“ Mimoděk se otřásl. „Tedy čistě v zájmu vašeho vyšetřování...“ Lulka mu vyhasla, docent ale potahoval dál. „Tedy v zájmu vyšetřování... Profesor Bartoš si s nějakou ženou nejen telefonoval, ale taky ji navštěvoval.“

Tohle sdělení bylo pro kriminalistu vítaným příslibem úspěchu. Okamžitě se do něho zakousl.

„Jak víte, že profesor Bartoš navštěvoval nějakou ženu? Vy jste ho s tou ženou viděl?“ Vida, tenhle nemužný mužský svého představeného, jak se zdá, šmíroval. Z vědecké řevnivosti? Z vypočítavosti? Či dokonce...

Docent Korejs zrudl jako slečinka přistižená při prvním polibku.

„Totiž...,“ vyrazil ze sebe chraptivě a znovu se rozpačitě odmlčel.

„No tak ven s tím!“ rozkřikl se poručík a pro výstrahu praštil pěstí do desky konferenčního stolku.

Korejs polekaně nadskočil, vyhaslá lulka mu vypadla z úst.

„Já... já...,“ koktal. „Jak bych to řekl, abych nepoškodil památku zesnulého...“

„Tak konec výmluv, nebo budete obžalován z utajování závažných skutečností!“ pohrozil mu Málek.

Docentu Korejsovi se roztřásl v ruce list papíru, který rozpačitě žmoulal.

„Když já mám obavy, že se stanu podezřelým z vraždy profesora Bartoše...“

„A to proč?“ Následoval další úder pěstí do desky konferenčního stolku.

„Protože... protože profesor byl zavražděn právě nedaleko místa, kde jsem ho viděl vcházet do jednoho domu...“

„Viděl jste ho na vlastní oči?“ chtěl vědět poručík.

Docent přikývl.

„Jednou... dvakrát... nebo snad víckrát?“ nepřestával vyzvídat Málek.

„Dvakrát...“

„A jak víte, že šel navštívit nějakou ženu?“

„Říkal jsem vám přece, že jsem ho s tou ženou viděl,“ snažil se kriminalistovi vysvětlit docent Korejs. „Viděl jsem profesora do toho domu nejenom vcházet, ale taky z něho vycházet.“

„Profesorova návštěva ovšem nemusela platit zrovna ženě,“ namítl poručík.

„Platila ženě.“

„Podle čeho tak soudíte?“

„Protože mu ta žena několikrát zamávala z okna, když od ní odcházel.“

Poručíkovi netrvalo dlouho, aby docenta Korejse přinutil ke sdělení všech podrobností, názvu ulice, čísla domu, poschodí i toho, že mávající žena byla ještě mladá. Její jméno se ale nedozvěděl.

„Její jméno neznám,“ vymluvil se docent. „Ani tu ženu neznám, nikdy předtím jsem ji neviděl. Já jsem šéfa nešpehoval,“ dodal na svou obhajobu. „To setkání tenkrát v Michli bylo čistě náhodné, to přísahám.“ Na zdůraznění své přísahy zvedl tři prsty pravé ruky.

* * *

Vyšetřování se pohnulo kupředu, a to o značný kus, dokonce více než značný. Do pátrání bylo zapojeno pět zkušených kriminalistů a ti odvedli opravdu svědomitou práci. Její výsledky překvapily i samotného poručíka Málka. Konečně cesta, po níž se může bezpečně vydat, cesta, která ho přivede na stopu zločinu!

Kriminalisté zjistili, že v prvním patře onoho domu v Michli, z jehož okna viděl docent Korejs mávat mladou ženu, má pronajatý malý byt Jarmila Bartošová, manželka staršího syna zavražděného profesora Bartoše. Sousedé vypověděli, že mladá paní se v bytě zdržuje několikrát týdně.

„Jo, nějaký návštěvy k ní choděj,“ informovala kriminalisty správcová. „Hlavně jeden starej pán, ale ještě fešák, elegantní.“ Žena se zálibně usmála. „A pak taky k ní dost často chodí takovej mladej pořez.“

„Taky elegán?“

„Ani náhodou. Nosí furt stejnou čepici, takovou tu s kšiltem vzadu, co má každej bezdomovec.“

Ukázalo se, že byt v Michli si Jarmila Bartošová pronajala tajně, bez vědomí manžela. K čemu středoškolská učitelka takový byt potřebuje? V rodinné vile v Liboci obývá se svým mužem celé první poschodí. Třípokojový byt s kompletním příslušenstvím by měl bezdětným manželům stačit.

„Nutně potřebuju klid,“ vypověděla Jarmila Bartošová. „Rodinný život mi ho nedopřává. Jsem klasická filoložka, to je obor na vymření. Latina dnes není na gymnáziu povinná, jak jistě víte.“ Prozradila, že pracuje na nové učebnici latiny. „Radím se proto s teology z Komenského evangelické fakulty, tam se klasická filologie dosud přednáší.“

„A co katoličtí teologové?“ chtěl vědět vyšetřovatel, aby získal co možná nejpřesnější informace. „I na jejich fakultě se klasická filologie přednáší.“

„Pro ty je Praha poněkud z ruky, katolická teologická fakulta je totiž v Litoměřicích,“ vysvětlila mu Bartošová. „A na takové návštěvy, jak jsem vám právě vypověděla, se rodinná vila nehodí, to jistě uznáte.“

Její vysvětlení bylo naprosto logické a nevyvolávalo žádné podezření. Ovšem klasickou filoložku navštěvoval v jejím utajeném bytě i tchán mikrobiolog a švagr Martin, výtvarník.

„Ano, tchán se o můj obor zajímal,“ přiznala Jarmila. „Občas mezi nás zašel.“

Občas? To nesouhlasilo s šetřením kriminalistů. Podle nich byly profesorovy návštěvy u snachy časté.

„A co návštěvy vašeho švagra Martina? Ten se taky zajímá o klasickou filologii?“ Ve vyšetřovatelově hlase zazněla ironie.

„Ale ne,“ zasmála se středoškolská učitelka. „Švagr Martin je sochař. Navštěvoval mě tady, protože do libocké vily měl vstup zakázaný. A on nechtěl úplně zpřetrhat svazky s rodinou.“

* * *

Profesor Richard Bartoš, známý mikrobiolog, navštěvoval snachu Jarmilu, protože se zajímal o klasickou filologii. Na tom není nic podezřelého. Martin, černá ovce rodiny, zase švagrovou navštěvoval proto, aby udržoval příbuzenské vztahy. Ani to nevzbuzuje podezření.

Přesto se poručík Málek nedokázal zbavit pocitu, že tady něco nehraje. Předvolal si sochaře Martina Bartoše k dalšímu výslechu.

Martin nezapíral, že švagrovou v jejím michelském bytě navštěvuje.

„Ale posledně jste se o těch návštěvách nezmínil,“ připomněl mu poručík.

„Neptal jste se mě na to.“

Poručík Málek musel uznat, že výtvarník má pravdu. Vyzval ho tedy, aby se o svých návštěvách zmínil.

„Jarmila je prima ženská, je nejen hezká, ale i chytrá, a to v životě většinou nebývá. Komu dá příroda tělesný přednosti, tomu zase nenadělí chytrost a naopak. K Jarmile byla příroda neobyčejně štědrá.“

Při poslouchání nadšených chvalozpěvů na Jarmilu Bartošovou dospěl poručík Málek k přesvědčení, že Martin švagrovou nejen obdivuje, že je do ní dokonce zamilovaný. Jeho profesionální mozek začal okamžitě konstruovat možnosti.

Mezi Martinem a Jarmilou vznikl milostný poměr. Při jedné z častých návštěv zastihl Martina profesor Bartoš. Nevěra snachy, manželky milovaného syna Richarda, mu samozřejmě nemohla být lhostejná. A což teprve její nevěra se zavrženým Martinem!

Poručík Málek se rozhodl na místě uplatnit představu, k níž ho přivedl jeho profesionální mozek.

„Věděl o vašich návštěvách u švagrové váš otec? Nesetkali jste se u ní spolu?“

Martin znehybněl. Pochopil, že se nejspíš zapletl do nebezpečné situace. Budou mě podezírat z otcovy vraždy! Propadl panice a rychle ze sebe začal chrlit páté přes deváté.

„Švagrová mě zvala k sobě, občas mi půjčila nějaký peníze...“

„Peníze?“ užasl poručík. „Půjčila?“

„No vlastně dala...“

„Na co, nebo za co?“

„Za to, že mlčím... že nekecám...“

„Tomu nerozumím,“ pozastavil se nad gejzírem slov poručík. „Můžete mi to jasně vysvětlit?“

„Já totiž věděl, že Jarmila má poměr s tátou, tak abych mlčel, za to si mě uplácela.“

„Milostný poměr s vaším otcem?“ nechtěl věřit poručík.

Martin jen mlčky kývl hlavou.

„To znamená, že jste svou švagrovou vydíral,“ obvinil ho Málek.

„Kristepane, to ne!“ zhrozil se Martin. „Nejsem žádnej vyděrač, poctivě pracuju.“

„Tak proč jste si od své švagrové nechal platit?“

„Sama mi vnucovala peníze, bála se, aby se o tom poměru nedozvěděl brácha a máma.“

„A vy jste ty peníze klidně přijímal?“

„Prachů není nikdy dost.“

Poručík Málek chvíli zkoumavě pozoroval Martinův zrudlý obličej. Nevěřil mu ani slovo. Jeho lži byly tak průhledné, že bylo vidět až na jejich dno. Dělá, co může, aby se zbavil podezření. A dělá to náramně neobratně.

Otevřel zásuvku psacího stolu a položil před Martina kladivo, které mladý kriminalista našel nedaleko zavražděného profesora Bartoše.

„Poznáváte ho?“

„Samozřejmě,“ bez váhání prohlásil Martin. „To je moje kladivo, marně jsem ho hledal po všech koutech. Kde jste ho našli?“

„Na místě činu. Jsou na něm vaše otisky.“

„Vždyť s ním pracuju. Jsem sochař a kladivo potřebuju při práci s kamenem.“

„Co jste dělal v onen úterní večer, co byl zavražděn váš otec?“ přísně se ho otázal poručík Málek.

Martin byl zaskočen. Pochopil, že se sám vrhl do jámy lvové. Strach mu sevřel hrdlo.

„Byl jsem...,“ zakoktal chraptivě, „... byl jsem v bistru na náměstí Míru.“

„Máte na to svědky?“

„Jistě, servírka Michala vám to dosvědčí.“

* * *

Servírka Michala se zatvářila otráveně, když se jí poručík Málek zeptal, jestli zná Martina Bartoše.

„Sem chodí spousta lidí,“ odpověděla neochotně. „Nemůžu si každýho pamatovat.“

„Měla byste mu dosvědčit, že tady v úterý před týdnem byl, jak nám uvedl. Z toho jsme usoudili, že se spolu dobře znáte.“

„To se divím,“ ucedila Michala. „Třeba mě fakt zná, ale já se na něj nepamatuju.“

Michala měla pádný důvod Martina zapřít. Po dvou letech se na ni vykašlal a narazil si tu odbarvenou Dášu, co prodává v drogerii. Dokonce mu ta tlustá káča stojí modelem. Teď se Michale naskytla příležitost k zasloužené odplatě.

Poručík Málek jí ukázal Martinovu fotografii.

„Poznáváte ho?“

Servírka si snímek chvíli prohlížela, potom zavrtěla hlavou.

„Tak tohohle pána jsem tady neviděla.“

Ani žádný z přítomných návštěvníků bistra se k muži na fotografii nehlásil. Sem tam se sice někdo z nich rozpomněl, že tu podobného chlápka viděl, avšak nedovedl upřesnit, kdy to bylo.

Martin Bartoš neměl alibi. Zůstal nakonec jediným podezřelým, nikdo kromě něho nepadal v úvahu. Na vražedném nástroji byly jeho otisky prstů. Pouze jeho. Byl ostatně jediný, kdo měl k zavraždění otce důvod.

Byl zatčen pro důvodné podezření z vraždy.

„Nemusíte vypovídat,“ upozornil ho poručík Málek. „Ale všechno, co řeknete, může být použito proti vám.“

* * *

„S Jarmilou už přes půl roku nežijeme jako manželé,“ přiznal se Richard matce, kterou zatčení mladšího syna přivedlo na pokraj zoufalství. „Žijeme prostě vedle sebe.“

„Jak je to možné?“ nechápala matka. Taková to byla láska, chodili spolu už od maturity, dokonale se poznali, přesvědčili se, že k sobě patří, že jeden bez druhého nemůže žít.

„Na čí straně se stala chyba?“ s pláčem se otázala Richarda.

„Na Jarmilině,“ po naléhání odpověděl Richard.

„Vždyť jí u nás nic nescházelo, všichni jsme ji měli rádi,“ nepřestávala naříkat matka.

Richard nenašel odvahu sdělit jí celou pravdu. Nedokázal jí prozradit, že Jarmila si najala tajný byt v Michli, aby se v něm mohla milovat s jeho otcem, ani jaké měla její nevěra následky. Rodinná tragédie ho uvrhla do hluboké nervové deprese.

* * *

„Vy?“ užasl poručík Málek, když do jeho kanceláře vstoupil doktor Richard Bartoš.

„Chci učinit doznání,“ oznámil mu návštěvník.

Poručík se zkoumavě zahleděl do jeho přepadlé tváře. Všiml si tmavých kruhů pod očima, křečovitého výrazu... Ten člověk je nemocný, těžce nemocný.

Vyzval ho, aby se posadil.

„O jaké doznání jde?“ oslovil ho šetrně.

„Otce jsem zavraždil já!“ vyrazil doktor Bartoš.

Je šílený, prolétlo poručíkovi hlavou. Smrt milovaného otce mu zakalila rozum.

„Manželka se mi přiznala, že miluje mého otce a on miluje ji a že se rozhodli žít spolu. Otec mi potvrdil, že se k Jarmile hodlá přestěhovat,“ pokračoval doktor Bartoš ve výpovědi. „To by matku zabilo, nedokázala by to přežít...“ Vyschlo mu v krku, rozkašlal se. Poručík před něj postavil sklenku s vodou. Doktor Bartoš se napil a znovu se rozhovořil. „Tehdy v úterý si otec sbalil potřebné věci a sdělil mi, že se stěhuje do Michle k mé ženě. Nastoupili jsme spolu do auta a já jsem ho celou cestu přemlouval, aby se vrátil domů k matce. Jenže otec nechtěl ani slyšet. Čeká moje dítě, prozradil mi a vystoupil z auta...“

Doktor Bartoš složil hlavu do dlaní. Poručík Málek zachytil tlumený vzlyk. Počkal, až se zhroucený muž vzpamatuje.

Doktor Bartoš zvedl konečně hlavu.

„Ztratil jsem rozvahu,“ promluvil překvapivě pevným hlasem. „Nejen rozvahu, i rozum. Do ruky se mi dostalo nějaké kladivo, nemám tušení, kde jsem ho vzal, najednou jsem ho držel a vší silou jsem s ním otce praštil do hlavy...“

„Měl jste na rukou rukavice?“ přerušil jeho výpověď poručík Málek.

„Vždycky řídím v rukavicích,“ přisvědčil doktor Bartoš. „Všechno se to událo jako ve strašidelném snu... Moji ruku jako by vedlo něco cizího, neznámého.“

Postavil se do pozoru jako voják chystající se podat hlášení.

„Jsem připraven nést následky svého činu.“

Vražda kamarádky

Klára se cítila čím dál hůř. Není divu, sedm křížků, to už je pořádná zátěž pro ženské tělo, ještě donedávna zdravé, a dalo by se říct i kvetoucí. Jenomže květy uvadly, dříve štíhlá postava nevzhledně nakynula, a jedna za druhou se do ochabujícího organismu vplížily stařecké choroby. Vždyť za rohem už nedočkavě vykukuje osmdesátka...

Klára hluboce vzdychla. Ráda by se oddala veselejším úvahám, avšak bolest v kolenou nedovolí. A což teprve záda! Jen stěží se dokáže ohnout. Klouby ztuhly, nohy otékají, jsou jako dvě konve, vypovídají poslušnost. Jednoho dne... Otřásla se hrůzou při představě, že z ní co nevidět bude nemohoucí stařena.

Ještě že má věrnou kamarádku, která jí obětavě přispěchá na pomoc, když je jí nejhůř. Blanka je ještě mladá, teprve překročila šedesátku, a těší se dosud pevnému zdraví. Bydlí v sousedním bytě, stačí jen zaklepat na zeď a přiběhne. Poslední dobou jí pomáhá i s úklidem, Klára už na něj nestačí. Dělá to ráda, sama se přiznala, že ji to připomíná dobu, kdy ještě uklízela společnou domácnost, dokud ji manžel před sedmi lety neopustil.

Blanka z toho byla zoufalá. Milovala Arnošta Večeřu od gymnazijních studií. Arnošt chodil o dvě třídy výš a všechny holky od primy až po oktávu ho zbožňovaly. Vysoký, štíhlý mládenec s nádherným barytonem, s nímž vystupoval při nejrůznějších školních oslavách, prostě hvězda. Holky mu nadbíhaly, psaly mu zamilovaná psaníčka, nejednou se o něho dokonce popraly.

Arnošt si ale vybral Blanku, a udělal dobře. Blanka sice nepatřila zrovna k nejhezčím, rozhodně však byla nejhodnější a nejpracovitější. O Arnošta se v manželství vzorně starala, takže mu nic nescházelo, žil si jako v bavlnce. A přesto ji opustil.

„Našel si mladší,“ plakala Blanka tenkrát na kamarádčině rameni.

„I ty si najdeš jiného,“ utěšovala ji Klára, „chlapů je na světě jako kvítí.“ Byla v pokušení dodat, že Arnošt byl nevyléčitelný proutník, v poslední chvíli si to však rozmyslela, zbytečně by tím kamarádčinu bolest jitřila.

Blanka se nikdy nedokázala smířit s tím, že zůstala úplně sama. Jediná dcera se provdala do Dánska, a tak bylo na Kláře, aby ji udržovala nad vodou.

* * *

Klára přemohla bolest v kolenou a vyšla na balkon. Dole venčil inženýr Rzounek z protějšího domu svého pajdavého Maxíka. Když spatřil na balkoně Kláru, zdvořile jí pokynul. Klára jeho pozdrav vlídně opětovala.

Před lety spolu prožívali nezapomenutelný milostný románek. To byla Klára ještě svěží a plná života, štíhlé nožky ji na slovo poslouchaly a pleť měla hladkou, ne jako dneska, kdy se pokožka svraštěla do sítě vrásek... Prudce máchla rukou, aby tu nepříjemnou skutečnost od sebe odehnala.

Rzounek pokládal její gesto za zamávání. V jeho obličeji se objevilo zděšení. Snad ho nezve k sobě? Po tolika letech, kdy mezi nimi už všechno skončilo... Z pouhé zdvořilosti jí rovněž pokynul a rychle se s Maxíkem vrátil domů.

„Zase si začínáš s tou starou škeblí?“ osopila se na něj manželka, když si v předsíni zouval polobotky.

„Jen mi zamávala, tak jsem jí zamával taky,“ mrzutě odpověděl Rzounek. „To přece žádá slušnost.“

„Že zrovna ty se oháníš slušností!“ uštěpačně poznamenala Monika. „Ty, kterej se taháš s kdejakou obnošenou courou!“

Do kuchyně strčil hlavu Jakub.

„Co se děje?“

„Tady tatínka se zeptej,“ vybídla ho matka.

„Ale Moniko...,“ snažil se ji umlčet Rzounek.

„Zeptej se ho, proč se tahal se stoletou ošoustanou děvkou, když měl doma mladou ženu!“ nepřestávala ječet Monika.

„Mlč, prosím tě!“ okřikl ji Rzounek.

„Že ti není hanba před tím dítětem,“ zalkala manželka.

„Jakub už není dítě,“ připomněl jí Rzounek.

„Už dávno ne,“ ozval se Jakub. „Mám dokonce chuť na ženění,“ zažertoval, aby zažehnal hrozící rodinnou bouři.

Matka jeho dobrou snahu neocenila. S pláčem se synovi vrhla kolem krku.

„Nikdo se mě nezastane,“ vzlykala. „Nikomu na mně nezáleží...“

Jakub ji rozpačitě hladil po zádech. Nevěděl, co si má počít, na roli utěšovatele a ochránce nebyl zvyklý, dosud to byla vždy matka, kdo v ní vystupoval.

„Ale mami, jak můžeš tak mluvit, mně na tobě přece záleží... A moc.“

Matka zvedla hlavu ze synova ramene a upřeně se mu zahleděla do očí.

„Mám tomu věřit?“

„Samozřejmě,“ ujistil ji Jakub. „Já ti nenechám ubližovat. Na mě se můžeš spolehnout, mami.“

* * *

Na tísňové lince se ozval signál. Dlouho trvalo, než služba pochopila, že jistá Blanka Večeřová našla svou kamarádku Kláru Soukupovou v jejím bytě bez známek života. Volající byla krajně rozrušená, mluvila nesouvisle a hlas jí selhával.

„Okamžitě přijeďte, prosím vás...,“ naléhala rozčileně. „A přivezte lékaře... třeba ještě žije... já to nepoznám...“ Další slova přerušil hlasitý pláč.

Výjezdová skupina byla na místě během patnácti minut. Policejní lékař prohlédl bezvládně ležící tělo a prohlásil Kláru Soukupovou za mrtvou.

„Smrt nastala před čtyřmi až pěti hodinami. Příčinou smrti je pravděpodobně udušení.“ Kývl hlavou k podušce válející se vedle gauče. „Anebo uškrcení. Ale na krku žádná strangulační rýha nezůstala.“

Kriminalističtí technici zajistili daktyloskopické, pachové a biologické stopy, a protože se nedal vyloučit násilný čin, byla nařízena soudní pitva.

* * *

„Já jsem z okna viděla, jak z našeho baráku vybíhá Jakub Rzounek, co bydlí tamhle naproti.“ Blanka Večeřová ukázala rukou přes ulici.

„Kdy to bylo?“ otázal se vrchní komisař Švarc.

„Ještě předtím, než jsem ji našla tady... už mrtvou...,“ zaštkala Blanka.

„Jak dlouho předtím?“ chtěl vědět vrchní komisař. „Hodinu, dvě, tři...“

Večeřová rozpačitě pokrčila rameny.

„Asi tak, jak říkáte, ale přesnou dobu vám nepovím, nedívala jsem se na hodiny, nečekala jsem, že...“ Usedavě se rozplakala.

„Takováhle výpověď je nám na prd,“ vyjádřil se po odchodu Blanky Večeřové Švarcův kolega Zikán. „Dá se z ní vyvodit jedině to, že mladý silný chlap, jak Večeřová popsala toho Jakuba Rzounka, nezadusí starou bábu tak, že jí přitiskne na hubu polštář. Ten popadne bábu za krk a vší silou stiskne. Jenomže...“ Zikán se zatvářil znechuceně. „Po takovým sevření by na hrdle musela zůstat strangulační rýha, jazylka by byla zlomená. Ale na krku Kláry Soukupové jsme nenašli nic, vůbec nic.“

* * *

Laboratoř prokázala zbytky inzulinu. Nepatrné, sotva rozeznatelné. O jaký druh jde, zda o velmi krátce působící, takzvaný rychlý, s prodlouženou dobou účinku čili dlouhý, nebo o velmi dlouze působící inzulin, se však nedalo určit. To znamená, že se nepoznalo, kdy byl hormon zavražděné Kláře Soukupové vpíchnut.

„Rozmezí působnosti inzulinu je od dvou až do šestatřiceti hodin,“ vysvětlil kriminalistům diabetolog. „Podle značky výrobku.“

„Jenomže Soukupová netrpěla cukrovkou,“ připomněl mu vrchní komisař Švarc. „Podle pitevního protokolu bylo příčinou smrti udušení.“

„Ovšem,“ přisvědčil diabetolog. „Když se inzulin vpíchne zdravému člověku, nastane hypoglykemické koma, postižený upadne do bezvědomí.“

„To znamená, že vrah potřeboval zbavit oběť vědomí, aby ji mohl zadusit bez viditelných stop, nejspíš polštářem, na kterém jsme objevili sliny zavražděné,“ prohlásil vrchní komisař Švarc.

„K tomu samozřejmě nepotřeboval fyzickou sílu, to znamená, že Kláru Soukupovou mohla zavraždit i žena,“ usoudil Zikán.

Blanka Večeřová, kamarádka a obětavá pomocnice zavražděné, kriminalistům prozradila, že Klára měla asi tak před deseti lety milostný poměr s inženýrem Rzounkem.

„S tím, co bydlí s manželkou a se synem Jakubem v protějším domě.“

Vyšetřování se rozběhlo naplno. Hned na jeho začátku se objevila první podezřelá, Monika Rzounková. Měla motiv, jako podváděná manželka musela přirozeně žárlit. Či snad o milostném románku svého muže nevěděla?

„Samozřejmě jsem o něm věděla,“ přiznala Monika Rzounková při výslechu. „Věděl o něm kdekdo, bylo to veřejné tajemství. Ale Kláru Soukupovou jsem nezabila.“

Proti ní však svědčilo i její povolání, pracovala v nemocnici jako zdravotní sestra.

„Inzulin není v nemocnicích evidován, na rozdíl od opiátů a narkotik, máte k němu tedy volný přístup,“ poznamenal vrchní komisař Švarc. „A píchat injekce je vaše běžná práce.“

„Inzulin se vpichuje pod kůži,“ bránila se Monika Rzounková. „To dokáže každý. Diabetici si ho píchají sami.“

„Jenomže Klára Soukupová neměla cukrovku.“

„Tak proč mě vlastně vyslýcháte?“ nechápala Monika Rzounková.

Kriminalisté jí nevěřili ani slovo, pro důvodné podezření z vraždy Kláry Soukupové byla Monika Rzounková předběžně vzata do vazby.

* * *

„Máma se neozývá,“ postěžovala si Sonja Jacobsenová manželovi. „Marně jí volám už třetí den, vůbec nebere telefon. Bojím se, že se jí něco stalo.“

„Kdyby se jí něco stalo, tak ti její kamarádka samozřejmě zavolá,“ snažil se ženu uklidnit Henrik. „Nejspíš někam odjela, ráda přece cestuje.“

„Cestovala,“ opravila ho Sonja, „kdysi, společně s tátou, ale po rozvodu ji chuť na cestování přešla.“

„No tak je na chalupě s tou svojí kamarádkou,“ nepřestával Henrik. „Babí léto se letos vydařilo, v Česku jistě není o nic chladněji než u nás na severu.“

„Jenomže Klára Soukupová tu svoji chalupu na Slapech prodala. Už prý na ni nestačila, říkala máma.“

Po několika dalších dnech se Sonja matky konečně dovolala.

„Zaplaťpámbu, to mi spadl kámen ze srdce,“ zaradovala se. „Už jsem měla strach, že se ti něco stalo.“

„Mně ne, ale Kláře...,“ odpověděla jí matka přiškrceným hlasem.

Sonja věděla, že Klára Soukupová je na tom se zdravím špatně, je přece o celé desetiletí starší než máma.

„Umřela?“

Ve sluchátku se ozvalo vzlyknutí.

„Možná je jí tak líp,“ pokusila se Sonja zarmoucenou matku utěšit. „Byla tolik nemocná, musela jistě strašně trpět...“

„Někdo ji zavraždil...,“ zasípal hlas v telefonu. „Já teď lítám od výslechu k výslechu, proto jsi mě nezastihla doma. Jsem z toho špatná...“

O tom Blanka Večeřová nemusela dceru dlouho přesvědčovat, Sonja to poznala zřetelně z jejího usouženého hlasu. Zmocnil se jí strach o matku.

„Přijedu za tebou. Hned se sbalím a zítra jsem u tebe.“

Henrik se manželčina překotného rozhodnutí zhrozil.

„A co Chris?“

Jedenáctiletý syn Christian studoval prvním rokem na kodaňském jazykovém gymnáziu.

„S Chrisem si určitě poradíš sám, není už malé dítě,“ ujistila manžela Sonja. „O vaření se vám postará babička, poprosím ji. Moje máma je na tom zle, nutně mě potřebuje. Její nejlepší kamarádku někdo zavraždil.“

* * *

Zkušená zdravotní sestra Monika Rzounková v nemocnici citelně chyběla. Byla pracovitá a ochotná, lékaři si ji nemohli vynachválit. Monika byla jejich pravá ruka, své povolání milovala a věnovala se mu s krajní obětavostí. Rozhodli se, že se za ni zaručí. Všichni do jednoho byli přesvědčeni, že byla zatčena nevinně, něčeho tak podlého, jako je vražda, by nikdy nebyla schopna.

Obzvláště vrchní sestra Gabriela vyvíjela horlivou činnost v zájmu jejího osvobození. S Monikou Rzounkovou pracovala ze všech zdravotních sester nejdéle a za tu dobu se obeznámila s mnoha důvěrnostmi z jejího soukromého života. Monika jí před lety vyprávěla o milostném poměru svého muže s právě zavražděnou Klárou Soukupovou a vrchní sestra tenkrát oceňovala, že ani přes velké utrpení nezanedbávala svou práci. Pracovala dokonce ještě intenzivněji, péče o nemocné jí pomáhala pozapomenout na vlastní utrpení.

Vrchní sestra Gabriela vynaložila nemalou část svého volného času na pátrání po podrobnostech kolem vraždy Kláry Soukupové, z níž byla Monika Rzounková podezírána. Toto soukromé pátrání ji natolik pohltilo, že se postupně proměnilo ve skutečnou posedlost, které už nedokázala čelit.

Podařilo se jí zjistit, že značný podíl na zatčení Moniky nese Blanka Večeřová, která kriminálce barvitě vylíčila bývalý poměr zavražděné Kláry Soukupové s Moničiným manželem. Zápal a vytrvalost, jaké ta Večeřová dávno zapomenutému případu věnovala, připadaly vrchní sestře Gabriele nepřiměřené, marně si však lámala hlavu, co je jejich příčinou. Obrátila se proto na nemocničního psychiatra doktora Musila, jemuž vypověděla všechno, co se jí podařilo vypátrat, zmínila se i o kamarádství Blanky Večeřové s Klárou Soukupovou.

„Právě z toho důvodu nechápu, proč ten milostný poměr své kamarádky kriminálce tak vytrvale připomíná. Musí Moniku strašně nenávidět, a to mi připadá divné.“

„Na tom není nic divného,“ vysvětlil jí doktor Musil. „Ta Večeřová a zavražděná Soukupová byly osamělé staré ženy, měly jenom jedna druhou. Teď zůstala Večeřová sama. Je naprosto přirozené, že nenávidí člověka, který ji připravil o kamarádku, pro kterou žila. A z jejího zavraždění podezírá právě Moniku Rzounkovou.“

* * *

Střízlivé vysvětlení psychiatra doktora Musila vrchní sestru Gabrielu v jejím usilovném pátrání poněkud umírnilo, avšak pouze do té doby, než do nemocnice přivezli nového pacienta s podezřením na žaludeční vředy.

Byl to statný šedesátník a jmenoval se Arnošt Večeřa. Večeřa... to přece není běžné příjmení. Arnošt Večeřa a Blanka Večeřová, to zní příbuzensky. Ti dva by mohli patřit k sobě!

Jenomže nepatří, bohužel, aspoň ne tak, jak si to vrchní sestra Gabriela představovala, každý z nich má jinou adresu, takže k sobě mají hodně daleko.

Endoskopie prokázala, že pacient Arnošt Večeřa sice před lety žaludečními vředy trpěl, ale jeho současné zdravotní potíže zavinila žaludeční kýla.

„Prosím vás, žaludeční kýla!“ žasl Večeřa. „O ničem podobném jsem v životě neslyšel.“

„Tak to slyšíte teď,“ usadil ho endokrinolog a zavolal si dalšího pacienta.

Arnošt Večeřa byl diabetik, cukrovku měl od čtyřiceti let, kdy prodělával nepřetržité nerváky v zaměstnání. V nemocnici dostával dietní stravu a inzulin.

Po deseti dnech se u jeho lůžka objevila mladá, elegantní Sonja Jacobsenová z Kodaně. Spolupacienti na pokoji překvapeně kroutili hlavou. Jak přišel ten dědek k takové sexy kočce?

Večeřa je mlčky nechal žasnout a vyšel se Sonjou na chodbu, ale když se sestra pozastavila nad tím, že ta elegantní Dánka mluví bezvadně česky, vysvětlil jí, že je to jeho dcera. V jeho hlase zněla neskrývaná pýcha.

Sestra se dlouho nerozmýšlela a zaběhla s tou novinkou za vrchní sestrou Gabrielou. Věděla, že vrchní sestra má o pacienta Arnošta Večeřu mimořádný zájem.

Při příští návštěvě upozornila Sonja otce, že si s ním chce promluvit důvěrně. Večeřa ji proto zavedl co nejdál od svého nemocničního pokoje a usadili se spolu vedle sesterny. Tak se stalo, že vrchní sestra Gabriela jejich důvěrný rozhovor od začátku až do konce vyslechla.

„Tak jsem přinesla ty dopisy, tati.“

„Tos nemusela,“ vlídně se usmál Večeřa.

„Ty bys mi bez nich nevěřil, to jsem poznala při poslední návštěvě,“ namítla Sonja a vytáhla z kabelky svazeček dopisů.

Arnošt Večeřa viditelně zrozpačitěl.

„Nedovedl jsem pochopit, jak se ty dopisy dostaly k mámě.“

Sonja škubla rameny.

„Jak... no jak asi... Máma přece Kláře chodila pomáhat s úklidem a vůbec se vším, tak je tam našla.“

Večeřa nervózně poposedl.

„Přečetla sis je?“

„Samozřejmě.“

„Takže už víš...“

„Neměla jsem ani tušení, že nejenom Rzounek, ale i ty... Máma musela neskutečně trpět, když ty tvoje dopisy našla. Její nejlepší kamarádka, které obětavě pomáhala...“

Arnošt Večeřa si rozpačitě odkašlal.

„To asi těžko pochopíš, dceruško,“ spustil na svou obranu. „Klára byla tenkrát taková... jak bych to řekl...“

„Vyzývavá,“ napověděla otci Sonja.

„Přesně tak,“ přisvědčil Arnošt Večeřa. „A já... Mně to zkrátka nedalo. Byl jsem od mládí nevyléčitelný sukničkář,“ přiznal se, jako by byl ve zpovědnici. „Ostatně který mužský není,“ zmírnil vzápětí své překotné přiznání. „Klára, jak víš, bydlela hned vedle, denně jsem ji měl na očích, a ona se s oblibou předváděla, tehdy ještě měla co předvádět, přestože už byla v letech. Dělalo jí dobře, když ji chlapi obdivovali, ráda koketovala. No, zkrátka a dobře... Jak bych ti to vysvětlil...“

„Nemusíš,“ zarazila otce Sonja. „Klára je přece mrtvá, a o mrtvých jen dobře.“

„Ale o živých taky,“ připomněl dceři otec, „obzvlášť když jde o tátu.“

Sonja mu položila ruku na rameno.

„A o dědu,“ připomněla otci vlídně. „Chris se na tebe pořád ptá, rád by tě zase viděl.“

„Máš pravdu,“ s úlevou se usmál Arnošt Večeřa. Byl rád, že trapný rozhovor o jeho milostných záletech ke Kláře Soukupové skončil. „Jak mě pustí ze špitálu, přijedu se na vnoučka podívat. Už se na něj těším, vyřiď mu to. A nezapomeň mu říct, že ho děda moc pozdravuje.“

* * *

Rozhovor Arnošta Večeři s dcerou, který vrchní sestra Gabriela vyslechla, byl pro ni něco jako časovaná bomba. Byla přesvědčena, že její výbuch bude kritický a přinese radikální změnu v případu Moniky Rzounkové.

Její předpoklad byl správný. Kriminalisté, kteří nedokázali přimět podezřelou Moniku Rzounkovou k doznání, pochopili, že vyšetřování vraždy Kláry Soukupové uvízlo na mrtvém bodě. Hrozilo, že na seznamu nevyřešených případů přibude další.

Po překvapivé výpovědi vrchní sestry Gabriely nastal vítaný obrat. Nové šetření přineslo nové poznatky, nové poznatky zabezpečily nové důkazy, nové důkazy jednoznačně usvědčily pachatele vraždy, v případě Kláry Soukupové pachatelku.

Blanka Večeřová, kterou ani po mnoha letech nepřebolela manželova zrada, pouhou náhodou našla při úklidu u kamarádky milostné dopisy svého manžela, které jí prozradily, že mezi Klárou a Arnoštem byl milostný vztah.

Stará, nikdy nezhojená rána v srdci se otevřela dokořán. Bolest v Blančině srdci byla o to palčivější, že ji nezradil jenom milovaný manžel, ale i milovaná kamarádka, jediná blízká duše, která jí na světě zbyla. Zneužila její oddanosti a důvěry a podle ji zradila! Takovou neslýchanou zradu neměla sílu unést.

Všechno se v ní vzbouřilo, krev, která se vyřinula z poraněného srdce, jí zaplavila myšlení. Nejraději by se na zrádnou kamarádku vrhla a... Jenomže Klára byla skoro o hlavu vyšší a přes všechny stařecké neduhy měla ještě dost sil, aby se ubránila.

Láska k věrné kamarádce se po nálezu kompromitující korespondence změnila v nepřekonatelnou nenávist a ta se s každou minutou stupňovala. Klára tu změnu jistě musela vycítit, a to poznání u ní vyvolalo křečovité srdeční bolesti.

Blanka se nejprve ulekla. Nedala na sobě svou nenávist příliš nápadně znát? Sama v té chvíli ještě nevěděla, co si s ní počne, jak se jí zbaví, aby ji samotnou nakonec nezahubila. Náhle však zaslechla hlas, jakoby vycházející z krvácejícího srdce: Boží mlýny... Pochopila, že to je pokyn z nebes.

„Počkej, dám ti injekci, po té tě bolesti přejdou,“ nabídla Kláře. „Taky si je píchám, když mě to chytne. Je to neškodný uklidňující prostředek, vstřikuje se pod kůži a okamžitě pomáhá. Uvidíš, jak se ti uleví. Budeš se cítit jako mladice.“

Nově zrozená nenávist Blance vnukla přesný plán pomsty. Arnošt měl cukrovku, sama mu denně píchala inzulin. Podrobně se tenkrát o jeho účincích a o způsobu užívání poučila v odborné literatuře, úzkostlivě o manžela pečovala a nechtěla nic zanedbat, nebo snad nedejbože dokonce porušit nějaké pravidlo. Injekční stříkačku a několik ampulek inzulinu po nevěrném Arnoštovi měla dosud schované. Na památku...

Propuknuvší nenávist ke kamarádce Blance připomněla i to, co se z odborné literatury dozvěděla o škodlivých účincích inzulinu. Zapamatovala si, co se stane, vpích-ne-li se zdravému člověku, a toho se teď rozhodla využít ke své pomstě.

Klára po vstříknutí inzulinu ztratila vědomí. Přitisknout jí na obličej polštář a počkat, až přestane dýchat a odmlčí se tep, to dokázala Blanka s klidným srdcem zaplaveným nenávistí.

* * *

Při výslechu se Blanka Večeřová zhroutila, ještě než mohla odpovědět na první otázku. Nebyla zvyklá vraždit, nebyla zvyklá ani nenávidět. Její srdce toužící po lásce a porozumění takovou zátěž neuneslo.

I to se kriminalistům stává. Ne pokaždé mají co dělat s otrlými provinilci.

Nevyšlo jim to

„ R udla se už dva dny neobjevil doma,“ stěžovala si bratrovi Valina Mužáková. „Bojím se, že se mu něco stalo.“

„Dva dny? To ještě nemusí nic znamenat,“ dobromyslně se ušklíbl Aleš. „Dva dny se chlap klidně může někde zašít, třeba v hospodě.“

Tím ale sestru neuklidnil. Rudla sice není žádný abstinent, ale že by chlastal celé dva dny, to se Valině nezdálo. Obrátila se na sestřenici Božku.

„Všude jsem se po něm poptávala, všecky hospody jsem prosmejčila, ale Rudla nikde. Nevíš, kde by mohl být?“

Božka pokrčila rameny.

„Třeba si odjel někam odpočinout, nadře se na stavbě jako kůň.“ To je najednou nějakých starostí o Rudlu, a zatím se už půl roku tahá s Vaškem Šmejkalem z moštárny. Až jí na to Rudla přijde, bude šrumec. „Zajdi za Fernandou, ta ti určitě prozradí, kde se fláká,“ poradila Valině.

Fernanda byla cikánská čarodějka, která si nechala říkat věštkyně. Předpovídala ze skleněné koule budoucnost a byla v tom docela úspěšná. Nikdo v obci nepamatuje, že by se někdy živila něčím jiným.

Ze stejné skleněné koule dokázala dokonce odhalovat přestupky místních lidí, i policajti ji potají navštívili, když si s nějakým případem nevěděli rady. Protože žila spořádaně, obecní úřad její pochybnou činnost trpěl.

Od Rudlova zmizení uběhlo už deset dní a Rudla stále nikde. Jako by se do země propadl, ani zprávičku o sobě nepodal.

Žili s Valinou pět let, celých pět roků si Rudla pochutnával na dobrotách její kuchyně. Potrpěl si na moučníky, a na ty byla Valina mistr. Nedávala do nich nic špatného, žádnou náhražku, žádný olej ani rostlinný tuk, jenom nejlepší mléko a pravé, ničím nefalšované máslo, které si sama stloukala z osobně nadojeného mléka. Pracovala totiž v místním zemědělském družstvu jako dojička.

Valininými dobrotami nepohrdl ani Vašek. Z moštárny byl přepitý ovocnými šťávami a čerstvě nadojené mléko i ostatní lahůdky pro něho znamenaly vítanou změnu. Bohužel si je mohl dopřávat pouze výjimečně, když byl Rudla ještě v práci.

* * *

S Vaškem Šmejkalem se Valina Mužáková seznámila na svatováclavském bále v sousední vesnici. Přišla sama, bez Rudly, který ji odmítl doprovázet. Měl za sebou týden plný dřiny. Po vytrvalých deštích se zřítil svah nad stavbou teplárny, na níž zrovna pracovali. Rozestavěnou teplárnu zavalily tuny zeminy z podemletého svahu, a protože stavba musela být do zimy hotová, měli všichni od časného rána až do pozdního večera co dělat s odstraňováním rozsáhlého sesuvu. Za takové situace neměl Rudla na nějaké tancovačky ani pomyšlení.

Svatováclavský bál si neodepřela ani Božka. Dlouho seděly s Valinou u stolu, nikým nevyzvány k tanci, nepatřily už k nejmladším. Obě byly sice zachovalé čtyřicátnice, avšak sál byl plný mladých holek a ty se nehnuly z kola.

Konečně se před Valinou uklonil urostlý mládenec s tmavými hustými vlasy, žádná pleška ani žádné šediny, jedním slovem fešák, a požádal o tanec. Nezůstalo pouze při jednom, mládenec Valinu provedl po parketu mnohokrát. Ze zdvořilosti sice požádal o tanec i sedící Božku, ale až do pozdních hodin roztáčel v kole Valinu.

Před půlnocí ji pozval na skleničku.

„Ten dnešní bál je na moji počest,“ zažertoval. „Jmenuju se totiž Václav. Václav Šmejkal.“

Když tancovačka skončila, doprovodil Valinu domů. Byl k ní pozorný, celou cestu ji podpíral a nakonec ji vzal kolem ramen. Přestože ji tiskl k sobě stále těsněji, nedovolil si k ní žádné další důvěrnosti.

Valina vzplála jako pochodeň a po krátkém čase skončila ve Vaškově náručí.

* * *

Valina poslechla sestřenici Božku a navštívila Fernandu. Věštkyně ji usadila naproti sobě a položila dlaně na skleněnou kouli.

„Nebohý Rudolf leží v údolí hlubokém, pod vrbou košatou...,“ zamumlala tajuplným hlasem, který se za dlouhá léta svého kouzlení naučila mistrně používat. Hlavu zahalenou neprůhledným závojem měla skloněnou nad skleněnou koulí, rukama s dlouhými kostnatými prsty nad ní opisovala záhadné křivky. Okno ve světnici zakrývala hustá záclona, svítilo pouze nafialovělé světélko za cikánčinými zády. „Nebohý Rudolf... Voda se nad ním zavřela... převalila se přes něho vlna... kalná vlna... jedna... druhá... třetí... Nebohý Rudolf má kalné vody plná ústa... plné oči... kalná voda mu omývá celou tvář... celé tělo... chladné, nehybné tělo... tam v hlubokém údolí... pod vrbou košatou...“

„To znamená, že leží v potoce,“ vzlykla zděšená Valina, když opustily se sestřenicí Fernandin příbytek.

„V kalném potoce,“ zdůraznila Božka. „Ale voda v našem potoce je přece čistá.“

„Byla čistá, než do ní napadala hlína z toho sesuvu, co se utrhl nad nedostavěnou teplárnou.“

„Jenomže to už bylo dávno,“ namítla Božka. „Od té doby se všechna nečistota usadila.“

„Ještě ne, bahno tam zůstalo.“

Věštba staré cikánky zněla přesvědčivě. Nikdy, nebo téměř nikdy se ve svém proroctví nemýlila, o jejích nadpřirozených schopnostech nikdo nepochyboval.

Valina sdělila její proroctví bratru Alešovi i milenci Vaškovi a všichni společně se vydali ztraceného Rudlu hledat. Nehledali dlouho, kromě klikatého potoka nebyl daleko široko žádný jiný vodní tok. Rudolfa skutečně našli pod košatou vrbou a nahlásili to místní policii.

Případ převzala městská kriminálka, a protože se nedalo vyloučit podezření na násilný čin, neboť na těle utopeného našel policejní lékař četné oděrky a pohmožděniny, byla nařízena soudní pitva. Ta prokázala, že smrt Rudolfa Káši nastala ještě před pádem do vody a její příčinou nebylo utopení, nýbrž zlomený vaz. Podezření na vraždu se potvrdilo.

„Násilný čin, to se doktorům na pitevně snadno řekne,“ ušklíbl se komisař Venta, „jenomže jak my máme dokázat vraždu? Ten vaz si mohl Rudolf Káša zlomit, když padal do potoka, stejně jako si mohl způsobit všechny pohmožděniny.“

„To je fakt,“ přisvědčil poručík Duras. „Svah nad potokem je po tom podzimním sesuvu ještě strmější než předtím.“

„Hlavní ale je, že pitva prokázala, že Kášovi se do plic dostala voda až po smrti, takže nás čeká vyšetřování vraždy,“ potvrdil komisař Venta.

„Setsakra vyšetřování, než něco konkrétního dokážem,“ podotkl poručík Duras.

Venta zalistoval protokolem.

„A co ta ženská, co mrtvého objevila, jen tak ze skleněné koule.“

„To je stará cikánka Fernanda,“ informoval komisaře Duras. „Říká si věštkyně a lidi v obci na ni nenechají dopustit, dokonce místní policisti...“

Komisař odmítavě mávl rukou.

„Ty sem teď nepleťte, případ jsme převzali my.“

„Nebylo by marné podívat se na tu cikánku blíž,“ upozornil komisaře poručík. „Mně se to její proroctví nějak nezdá.“

„To taky uděláme, a ještě dnes. Rozjeďte se tam a pořádně tu věštkyni proklepněte, poručíku. Teprve potom zahájíme další pátrání.“

* * *

Fernandu návštěva poručíka Durase nevyvedla z míry. Očekávala, že za ní přijde někdo z kriminálky, nejde přece o nic bezvýznamného. Byla připravena na přísný výslech, který ještě nezažila, přestože s policií už měla nejednou co dělat.

Poručík Duras si na populární věštkyni promyslel individuální taktiku. Bába je náramně zkušená a taky neobyčejně mazaná, jak svědčí její dobré styky s místními strážci pořádku. Úspěšně uplatňovat všelijaké finty na policajty, odborně vyškolené a vycvičené v praxi, to vyžaduje pořádnou dávku prohnanosti.

Zahájil výslech vlídným způsobem, snažil se navodit přátelskou atmosféru. Takový postup se mu mnohokrát osvědčil obzvláště u zatvrzelých a všemi mastmi mazaných delikventů, kteří jeho shovívavý postoj pokládali za nezkušenost a omezenost a ztráceli obvyklou ostražitost.

„Jste daleko široko známá věštkyně,“ oslovil starou cikánku a dal si záležet, aby svůj hlas vybavil patřičným respektem. „Odkud čerpáte všechny své vědomosti?“

Fernanda, viditelně polichocena poručíkovým uznáním, teatrálním gestem ukázala na skleněnou kouli.

„To je studnice mého poznání,“ prohlásila pateticky, „odtud čerpám všechny své vědomosti.“

Dovede se efektně předvádět, bába cikánská, pomyslel si poručík Duras. Uvidíme, jak dlouho s tím vystačí. Zatvářil se důvěřivě.

„Zajímavé, velmi zajímavé... A ta skleněná koule vám prozradila, kde se nachází pohřešovaný Rudolf Káša?“

Fernanda kostnatými prsty začala nad skleněnou koulí opisovat své tajuplné křivky.

„Ukázala mi vodu kalnou, vodu stojatou...,“ spustila hlasem, který fascinoval její prostoduché návštěvníky.

I poručík Duras předstíral okouzlení, byl si však dobře vědom, že jeho přetvářka nemůže trvat donekonečna. Nenápadně začal Fernandě klást otázky, které si pro ni připravil.

Fernanda se obratně přizpůsobila, poslušně odpovídala, avšak její odpovědi, přestože nebyly vysloveně vyhýbavé, nepřinesly nic z toho, co poručík potřeboval slyšet. Pochopil, že je nejvyšší čas zanechat šaškárny a zamířit k jádru věci.

„A teď mi laskavě řekněte, kdo vás v případě Rudolfa Káši požádal o pomoc,“ otázal se vesnické věštkyně o poznání přísněji.

Stará cikánka okamžitě vycítila, že se situace změnila. Zbystřila pozornost, avšak nepřestala se tvářit vstřícně.

„Rodina zmizelého Rudolfa Káši, jak jinak,“ odvětila pohotově.

„To znamená kdo, jmenovitě.“

„Jeho manželka.“

„Paní Valentina Mužáková?“

„Přesně tak.“

„A kdo ještě vás v tomto případě požádal o pomoc?“

Fernanda neodpověděla.

Poručík Duras svou otázku opakoval.

„Nemůžu si vzpomenout...“

„V případě Rudolfa Káši řešíme vraždu,“ zvýšeným hlasem ji upozornil poručík.

„Vraždu!“ upřímně se zhrozila Fernanda. „Já myslela, že se utopil, tak to aspoň povídali.“

„Kdo?“

„No přece paní Mužáková.“

„A kdo ještě?“ nepřestal zjišťovat poručík Duras. „Řekla jste povídali. Nebyla to tedy paní Valentina Mužáková sama.“

Fernanda zase neodpověděla.

„Když budete něco zatajovat, dopustíte se napomáhání trestnému činu, a za to je kriminál,“ pohrozil jí poručík.

To na starou cikánku platilo.

„A ještě její bratr,“ prozradila.

„Aleš Mužák?“

„Jo, ten.“

„A kolik vám za vaši pomoc zaplatili?“ chtěl vědět poručík Duras.

„Jako obvykle za předpověď.“

„To znamená kolik?“ zahřměl poručík. „My si to stejně zjistíme!“

Fernanda svěsila hlavu.

„Deset tisíc.“

* * *

„A máme pachatele!“ zaradoval se poručík Duras. „Nebyl to tak zapeklitý případ, jak jsme se původně obávali.“

„Nechval dne před večerem, říká stará lidová moudrost,“ snažil se zmírnit jeho předčasné nadšení komisař Venta.

„Nebo: Neříkej hop, dokud nepřeskočíš,“ doplnil komisařův výrok poručík Duras. „Tak jste to myslel?“

Komisař pobaveně přisvědčil.

„Hlavně si to vezměte k srdci. Kriminalista se musí mít na pozoru, aby se mu po prvním úspěchu nezatočila hlava,“ poznamenal. „Mohl by si rozbít nos.“ Poručík Duras sice není žádný nováček, ale občas se nechá strhnout ukvapeností. Hlavně tehdy, když se mu hned od začátku daří.

„Vám Aleš Mužák jako pachatel nepřipadá?“ rozpačitě se otázal Duras.

Komisař Venta pokrčil rameny.

„Ještě jsme ho nevyslechli.“

Poručík se jen tak lehce nechtěl vzdát svých pomyslných vavřínů.

„Bude samozřejmě zapírat, jako ostatně každý pachatel.“

Na to mu však komisař odpověděl další lidovou moudrostí.

„Dočkej času...“

„Já vím,“ nenechal ho dokončit poručík. „Nic jiného nám stejně nezbývá. Předpis je předpis.“

* * *

Výslech Aleše Mužáka dopadl podle předpovědi poručíka Durase.

„Ano, já jsem věštkyni Fernandu požádal, aby sestře prozradila, že její druh Rudolf Káša je utopený dole v potoce,“ přiznal Mužák.

„Z jakého důvodu?“

Mužák zrozpačitěl.

„Pro sestru to bylo přijatelnější,“ odpověděl po chvíli rozechvěle.

„Přijatelnější než co?“

„Přijatelnější než třeba...“ Aleš Mužák nevěděl, jak dál.

Vyšetřovatel to vyjádřil za něho.

„Než kdyby jejímu druhovi někdo zlomil vaz.“

Aleš se zapotácel. V posledním okamžiku se zachytil opěradla židle, jinak by se skácel.

Vyšetřovatel využil jeho chvilkové slabosti.

„Proč jste zavraždil Rudolfa Kášu?“ obořil se na něj.

„Já jsem ho nezavraždil!“ vykřikl Aleš Mužák tak prudce, až se sám ulekl. Tlumeně si odkašlal, aby se uklidnil, potom se zhluboka nadechl. „Rudolf šel do sklepa pro pivo, ale na schodech zakopl a upadl. A jak se tak po těch schodech převaloval dolů, tak to nepřežil.“

„Proč jste nezavolal lékaře?“

„Když jsem za ním seběhl dolů, tak jsem poznal, že je mrtvý. Už nedýchal.“

„Tak proč jste to neoznámil policii a hodil jste mrtvého do potoka?“

„Bál jsem se, že mě budete podezírat ze zabití.“

„A to jste mrtvého do toho potoka dotáhl docela sám?“

Mužák neodpověděl. V místnosti se rozhostilo ticho, které se s každou minutou prohlubovalo. Dosud neslyšitelný tikot nástěnných hodin jako by v tom hlubokém tichu zesílil, ozýval se s železnou pravidelností. Tik... tak... tik... tak...

„S tím mi pomáhal jeden známý,“ promluvil konečně Aleš Mužák.

„Jeho jméno?“

Tentokrát Mužák vyšetřovateli jméno svého pomocníka neodepřel.

„Václav Šmejkal... Jezdí v moštárně s náklaďákem jako šofér. Tak jsme mrtvého Rudlu do toho náklaďáku naložili a odvezli jsme ho dolů k potoku.“

Přes Mužákovu jasnou odpověď se slibně se rozvíjející vyšetřování zadrhlo. Šofér Václav Šmejkal nebyl k dispozici. Osobní oddělení moštárny kriminální policii sdělilo, že Václav Šmejkal si vzal dovolenou.

V bydlišti se nezdržoval, sousedé prozradili, že někam odjel. Ale kam, to nevěděli, neoznámil jim to.

Na Aleše Mužáka byla uvalena předběžná vazba pro podezření z vraždy Rudolfa Káši. Hrozilo nebezpečí, že taky někam zmizí.

* * *

Cela předběžného zadržení je nehostinná. Venku září hřejivé slunce, do ponuré vězeňské cely však žádný z jeho paprsků nezabloudí.

S něčím takovým Aleš nepočítal. Uvěznění ho dvojnásob sklíčilo, protože na ně nebyl připraven. Nikdy neměl co dělat s policií, žil řádně a poctivě pracoval na obecním úřadě. Až teď najednou...

Ale co měl dělat? Jak se měl zachovat, když za ním přiběhla zoufalá Valina s přiznáním, že svého hledaného druha Rudlu sama zabila?

„Pohádali jsme se,“ vyprávěla bratrovi. „Já do něho strčila, stál zrovna nad těmi schody do sklepa, a jak jsem do něho vrazila, tak sletěl dolů. Nemůžu za to, neudělala jsem to schválně, nechtěla jsem ho zabít, přísahám!“

Měl ji snad udat, svou milovanou sestru, která se o něj obětavě starala, když jim předčasně zemřela matka? Otce neznali, matka jim o něm nic neprozradila.

Valina byla o celých deset let starší než Aleš a po matčině smrti se o sedmiletého bratra postarala. Trpělivě ho vychovávala, věnovala mu všechnu potřebnou péči, dokonce odešla ze školy a nastoupila do družstva jako dojička. Kvůli bratrovi se ani neprovdala, nezištně se pro něho obětovala.

„Vrať se domů, já všechno zařídím,“ slíbil sestře po jejím krutém přiznání. „A ničeho se neboj.“

Požádal Vaška Šmejkala, aby mu pomohl Rudlovu mrtvolu odstranit. Dohodli se, že ji moštárenským náklaďákem dovezou dolů k potoku a tam ji hodí do vody.

„Musíš počítat s tím, že tě kriminálka předvolá k výslechu,“ upozornil sestru.

Valina se zhrozila. Předpokládala, že bratr všechno zařídí takovým způsobem, aby měla od policajtů pokoj.

„Rudla byl přece tvůj druh, žila jsi s ním pět let.“

„Já myslela, že se to všecko vyřeší...,“ zklamaně hlesla Valina.

„To jako myslíš, že se to vyřeší samo od sebe?“ uhodl Aleš. „To v žádném případě, ale já to zařídím tak, aby to pro nás skončilo bez nepříjemných následků. Tedy především pro tebe, slíbil jsem ti to,“ uklidnil sestru.

Jeho plán s věštkyní Fernandou mu vyšel a všechno se vyvíjelo slibně. Až na to, že to zkomplikoval Vašek, když odjel na tu zatracenou dovolenou a nikomu se ani slovem nezmínil, kam se chystá a na jak dlouho.

Kriminalisté si však dovolenou nedopřáli.

„Toho Václava Šmejkala musíme za každou cenu najít,“ prohlásil komisař Venta. „Co nejdřív.“

„Není naspěch, komisaři,“ uklidnil ho poručík Duras, „pachatele máme za mřížemi.“

Komisař se zamračil.

„Pachatel nepachatel, dokud nevyslechneme všechny svědky, nedá se případ uzavřít.“

„Výpověď Mužákovy sestry Valentiny už máme, stejně jako výpověď jejich sestřenice Boženy,“ připomněl mu poručík.

Komisař zvedl ukazováček.

„A právě z té její výpovědi vyplývá, že Valentina Mužáková měla milostný poměr s Václavem Šmejkalem. Šmejkal musel vědět, že nám ten poměr nezůstane v žádném případě utajen. Jeho odjezd do neznáma na něj vrhá důvodné podezření, protože se dá vykládat jako útěk.“

* * *

Pátrání po zmizelém Václavu Šmejkalovi netrvalo dlouho. Kriminalisté ho našli necelých třicet kilometrů od jeho bydliště na rekreační chatě Petry Balínové, mladé prodavačky z městského supermarketu.

Po řadě výslechů, při nichž byl Aleš Mužák usvědčen jako pachatel vraždy Rudolfa Káši, byl zahájen soudní proces.

Když do soudní síně přivedli bledého a na kost vyhublého Aleše Mužáka, sevřelo se jeho sestře Valině srdce tak citelně, že neměla daleko k mdlobám. Teprve v té chvíli si uvědomila, že nevinný bratr stojí před soudnou stolicí její vinou.

Svědomí, po celou dobu vyšetřování soustavně umlčované, se pojednou vzbouřilo a nutilo ji, aby teď, v rozhodné chvíli, konečně přiznala pravdu. Přece nenechá vlastního bratra na dlouhá léta odsoudit naprosto nevinně do vězení! Avšak její srdce, srdce nezadržitelně stárnoucí ženy, která teprve po čtyřicítce našla pravou lásku, po celý život marně hledanou, jí v tom zabránilo.

Václav Šmejkal stanul před soudem společně s Alešem Mužákem. Byl obžalován za pomoc pachateli trestného činu. Přivedl si advokáta, kterého mu našla Petra Balínová. Byl to podle jejích slov vynikající obhájce, který po celou dobu své praxe ještě žádný spor neprohrál.

I před soudem s Alešem Mužákem zazářil, jakmile se ujal slova. Hovořil o vzorném občanském životě svého klienta, o jeho pracovitosti, spolehlivosti, o jeho ohleduplnosti. Zdůrazňoval, že právě jeho citlivý vztah k lidem ho přivedl před soud, neboť nedokáže nikomu odříct pomoc. Jeho vzletná řeč trvala téměř hodinu a na všechny přítomné zapůsobila hlubokým dojmem.

Svou působivou obhajobu zakončil výrokem, vypočítaným na klientovo osvobození.

„Pan Václav Šmejkal, obžalovaný za pomoc pachateli trestného činu, se chystá splnit svou občanskou povinnost, neboť všechny své povinnosti vzorně plní. Hodlá vstoupit do manželského stavu se zde přítomnou slečnou Petrou Balínovou, která s ním čeká dítě.“

V lavici povstala mladá, dosud štíhlounká, nápadně nalíčená blondýna v elegantních šatech s hlubokým výstřihem, poodhalujícím plná ňadra.

V tom okamžiku se v soudní síni rozlehlo nelidské zavytí. Z lavice pro svědky se vyřítila Valentina Mužáková a jako divoká šelma se vrhla na Václava Šmejkala.

„Ty hajzle! Já tu vraždu vzala na sebe a ty se zatím válíš s touhle zmalovanou courou, místo abys seděl v kriminále, kde za tebe nevinně trpí můj bratr!“

Přítomní policisté museli rozzuřenou Valinu od Václava Šmejkala násilím odtrhnout.

* * *

Oba obvinění si v nezvyklé tragédii vyměnili místa. Aleš Mužák byl propuštěn z vazby a byl vyšetřován na svobodě za pomoc pachateli trestného činu. Na jeho místo do vězeňské cely nastoupil Václav Šmejkal, usvědčený Valentinou Mužákovou z vraždy Rudolfa Káši.

Ten si pro svou smrt přišel krátce po tom, co si na staveništi způsobil úraz, naštěstí nepříliš vážný. Vrátil se proto předčasně domů a tam přistihl svou družku Valinu v náručí Vaška Šmejkala v situaci, která ho nenechala na pochybách o její nevěře.

Mezi oběma muži se strhla rvačka, při níž byl zraněný Rudla v nevýhodě. Po několika pádných ranách se chlapi ve vzájemném postrkování dostali až ke schodům do sklepa, kde Vašek do protivníka vrazil tak neopatrně, že se zapotácel a zřítil se ze schodů. Pád byl kritický, Rudla si zlomil vaz. Byl na místě mrtev.

Vašek se zhrozil.

„To jsem nechtěl,“ hořekoval zoufale s hlavou v dlaních. „To jsem opravdu nechtěl!“

Zamilovanou Valinou jeho upřímné zoufalství otřáslo. Litovala Rudlovy smrti, na druhé straně si ale uvědomovala, že teď bude patřit jen a jen Vaškovi. Navždycky. Za nic na světě by nepřipustila, aby ho na dlouhá léta zavřeli.

Láskyplně milence objala.

„Netrap se, já to vezmu na sebe...“

Vašek nevěřil, že to myslí vážně.

„Zbláznila ses? Přece se kvůli mně nenecháš zavřít do kriminálu.“

„Nezavřou mě, uvidíš.“

Vašek její slova pokládal za útěchu.

„Za vraždu je kriminál, dlouholetý, až doživotní,“ upozornil ji.

„Žádnej kriminál nebude,“ ujistila ho Valina.

Vašek se znechuceně odvrátil.

„Přestaň už s tím žvaněním, jde mi to na nervy!“

Valina si ho přitáhla k sobě.

„To není žvanění, myslím to smrtelně vážně.“

Vašek se jí znovu vyvinul z objetí.

„Aleš mi pomůže, má školy, pracuje na obecním úřadě, určitě všechno zařídí tak, aby to pro nás oba dopadlo dobře,“ slibovala milenci Valina.

Vašek se posupně rozchechtal.

„Na tohle tvůj brácha nestačí! Obecní úřad v Zapadákově, taková všemohoucí instituce!“ vykřikoval vztekle. „Na tohle by platil leda prezident, ano, prezidentská milost, jedině ta by mi pomohla! Ale ta visí moc vysoko, na tu tvůj brácha z vesnickýho obecního úřadu nedosáhne.“

Valina Vaška dotlačila do křesla a začala mu láskyplně domlouvat.

„Dobře mě poslouchej,“ spustila. „Když bratrovi řeknu, že jsem do Rudly strčila já, určitě mě v tom nenechá a dostane mě z toho. Tím jsem si nabeton jistá.“

Vašek se nakonec nechal přemluvit, a rád. Vyhlídka na doživotní kriminál byla příliš hrozivá. Když se na něj potom Aleš, který sestře její lež uvěřil, obrátil o pomoc s odstraněním Rudolfovy mrtvoly, ochotně mu vyhověl.

Oklamaný Aleš přitom neměl ani tušení, že vlastně Vašek nepomáhá jemu, ale naopak on pomáhá Vaškovi.

* * *

Obhájce obstaraný Petrou Balínovou se znovu vyznamenal, od toho byl taky placen. Podařilo se mu přesvědčit soud, že obžalovaný Václav Šmejkal neměl v úmyslu Rudolfa Kášu zabít. Jeho smrt vlastně zavinila nešťastná náhoda. Žaloba z vraždy byla přepracována na žalobu z neúmyslného ublížení na zdraví s následkem smrti. Václav Šmejkal byl vzhledem ke své dosavadní zachovalosti a bezúhonnému životu odsouzen k trestu na nejnižší hranici, třem rokům vězení.

Vašek si byl vědom, že se na Valině a jejím bratrovi těžce provinil, a nezištně jim propůjčil svého neporazitelného obhájce. Jeho zásluhou dostal Aleš Mužák dva roky podmíněně za neuvědomělé nadržování pachateli trestného činu stejně jako jeho sestra Valentina Mužáková.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .