Jak byste vysvětlily třeba mladšímu bráškovi, řekl děda, co znamená, že mi někdo nasadil brouka do hlavy? To bude těžké, přemýšlela nahlas Sára. Asi že ti někdo řekl něco, o čem musíš pořád dokola přemýšlet. Správně, souhlasil děda. A úkol pro tebe, Eliško, pokračoval. Co znamená dělat z komára velblouda? To je jasné – z nějaké malé záležitosti, malého problému, dělat zbytečně záležitost velkou. Správně, souhlasil děda. Tak co se ještě říká třeba o mouchách? zkoušel nás náš děda. Zabít dvě mouchy jednou ranou, řekla Sára. Že nevíš, Eli, co to znamená? To tedy vím. Vyřešit dvě věci najednou, současně. A teď něco lehkého, vzal si slovo zase děda. Proč se o někom řekne, že je pilný jako včela? To jsme hned křičely obě najednou – protože je hodně pracovitý, pilný jako všechny včely. Nebýt jich, neurodilo by se na stromech tolik ovoce, neuzrály by všechny dobroty na zahradě! Včely nám lidem moc pomáhají, souhlasil děda. A jsou opravdu moc pilné a pracovité, všechny. Ale třeba to alespoň jedné mohlo trvat déle, než se to naučila… To by mohl být příběh…

O nepilné včelce Páje

Když začalo konečně jaro, na louce i na stromech se objevily první květy, probudilo se po zimním spánku i včelí království. Proč království? Přece proto, že ve včelím hradu, tedy v úlu, je nejdůležitější ze všech včel jejich královna. Je z nich největší a ostatní včely o ni neustále pečují. Nemyslete si ale, že má královna nějaký snadný život. Na slunce, do přírody se dostane jen málokdy. Poprvé při svém svatebním letu se včelími samečky, kteří se jmenují trubci. A pak už setrvává většinu času ve své královské komnatě a její jediný úkol je snášet vajíčka. Pořád dokola, a že jich je! Ostatní včely krmí královnu mateří kašičkou, další se starají o vajíčka, z kterých budou nejdříve larvy a pak se teprve vylíhnou nové včelky. Hned po narození mají své úkoly. Jsou různé – jedny se starají o královnu, jiné o vajíčka, další včelí dělnice mají na starosti úklid úlu po zimě, starší včely stavitelky mají na starosti plástve, ve kterých bude po čase to, co mají děti tak rády. Přece med, který včelaři od včel získávají! Však se o své včeličky musejí dobře starat. A nechat jim na zimu část medu, aby se s ním mohly živit. Další včely, zase o trochu starší, mají název strážkyně. Asi už víte proč – hlídají úl před různými vetřelci, zkrátka před nebezpečím. A už dospělým včelám se říká létavice. Ty vídáme, jak vylétají z úlu na květy a znovu se pak zpátky se svým nákladem vracejí. Přinášejí do úlu z květů pyl, nektar a medovinu, někdy i vodu. To všechno je tu potřeba…

Jednou z vylíhnutých včel byla i ta, o které si budeme vyprávět. Asi bychom jí měli dát nějaké jméno, nemyslíte? Co třeba Pája? Jestli se vám to jméno nelíbí, tak jí klidně můžete říkat jinak. Ale pro mě to bude Pája. Než dospěla, plnila všechny úkoly mladých včel, o kterých jsme si říkali. Ale konečně nastal den, kdy se měla stát létavkou! Už se nemohla dočkat. Podívá se na svět, který jen někdy zahlédla z úzkého vchodu do úlu. Zkušená včela průzkumnice (aha, na tu jsme zapomněli) už prozkoumala, kterým směrem je sad s rozkvetlými stromy, a všem ostatním včelám ukázala směr. A ty se tam hned rozletěly. Pája samozřejmě taky.

„Ten svět je ale krásný,“ pomyslela si. „Ta louka, stromy, všude květy, slunce, které hřeje a svítí.“ Rozhlížela se kolem sebe a ani si neuvědomila, že umí létat, i když se to nikdy neučila. Jen letěla o něco pomaleji než ostatní družky, ale na louku trefila také. Tady poletovala od pampelišky k tulipánu, z trnky na jabloň. Také ji to nikdo neučil, ale sbírala do volátka na zadečku nektar a medovici, do pylových košíčků pyl. Asi se o těch slovech budete učit ve škole, tam vám je paní učitelka vysvětlí líp, než bych to dovedl já. Dělnice to všechno ukládají do pláství, ve kterých po čase vznikne med. Když měla Pája plný náklad, který tak tak unesla, letěla s ním zpátky do úlu. Tam se o něj už včely dělnice postaraly. A Pája letěla znovu, několikrát za den. Na chvilku bych si alespoň s některou sestřičkou popovídala, myslela si. „Počkej chvíli,“ volala na jednu. „Pojď si chvíli povídat.“ „Nemám čas,“ volala včelka Dája. Nebo to byla Bája? „Musím letět pro další náklad, než bude večer!“ – a byla pryč. Co se dá dělat. Tak já letím taky… Křidélka ji už trochu bolela. Doletěla na krásnou jabloň a našla si bílorůžový, velký květ. A tady si trochu odpočinu, rozhodla se. Vlezla si do něho a zase pozorovala okolní krásu. Jenže za chvíli zavřela očka a usnula.

Jak dlouho spala, netušila, ale když se probudila, byla už tma. „Pane jo! To jsem tomu dala! V noci domů netrefím,“ skoro plakala. Včely se umí ve dne výborně orientovat podle slunce, i když je třeba pod mrakem. V noci by ale určitě bloudily. Co teď? Páje nezbývalo než počkat do rána. Hlad neměla, ale pěkně se bála. Všechny včely se už jistě vrátily do úlu, do bezpečí. Zalezla ještě více do květu a znovu začala dřímat. Ochlazovalo se. Najednou ji vylekal hrozný zvuk – to na strom přilétl velký pták. Sova nebo sýček? To nevěděla. Ale jistě by si na mně smlsnul. Naštěstí za chvíli odlétl. Na chvilku znovu usnula, ale zase ji něco polekalo. Vedle ní přistál na větvi chroust. „Co tu děláš? A jak se jmenuješ?“ zabručel. „Já jsem včelka Pája,“ špitla a třásla se strachy. „Já jsem chroust Brumla, mne se nemusíš bát. Ale mělas být už dávno doma! Teď musíš počkat do rána. To já lítám klidně i v noci.“ Dořekl to a odletěl. Chroustů se tedy bát nemusela. Ale různé zvuky nočních tvorů ji stále a stále lekaly. Pod stromem třeba zadupal ježek. Naštěstí bylo léto, kdy sluníčko vychází brzy. Ale stejně byla Pája celá zmrzlá, nevyspalá a vylekaná. Jen co si osušila na slunci křídla od rosy, vydala se rychle k domovu. Ostatní včely právě vylétaly. „Všechny jsi nás předhonila,“ volala na ni Dája. „Ani se nám nezdálo, že jsi tak pilná!“ A letěla do sadu. „Kdepak. Trochu jsem lenošila,“ řekla Pája, ale ostatní včelky to už neslyšely. Však jsem dostala za vyučenou! Ale teď všechno napravím! slibovala si. A když si uvědomila, že nenese žádný náklad, otočila se a letěla rychle za ostatními včelami. A od té doby patřila tahle naše včelka k nejpilnějším. Včely už takové zkrátka jsou…

K o n e c

Jedna moje známá, redaktorka, řekl děda, má spolu s dcerou moc ráda kočky. Ty živé, i ty na obrázcích. Znaly byste nějaká přirovnání o kočkách? Tak třeba že někdo tahá děti jako kočka koťata. Když jsou malá, tak je maminka kočka nosí na sluníčko a zase zpátky do pelíšku, oznámila jsem. O nějaké hezké holce říkají kluci, že je to kočka, ozvala se Sára. Třeba o tobě, ne? řekla jsem já. Ty kecko, odpověděla mi má sestřenice a už bychom se do sebe málem pustily. Jste na sebe jako pes a kočka, smál se děda. Ty se taky někdy nemohou vystát. Ale to neplatí vždycky. Někdy jsou z nich velcí kamarádi. Však my taky, řekly jsme naráz. To je dobře, pokýval hlavou děda. Když jste byly malé, dokázaly jste si spolu krásně hrát. Ne jako kočka s myší. Tam totiž o žádné hraní nejde. Musím vám to nějak vysvětlit. Ve venkovských staveních měly kočky hlavní úkol – zbavovat je myší, které jinak dělaly škodu, třeba ve stodole. Když kočka chytila myš, docela ji trápila a týrala, hrála si s ní jako s nějakou věcí. Pak ji teprve připravila o život. To je smutné, vzdychla jsem. Však si už za chvíli povíme něco veselého. Jen mi ještě řekněte nějaké myší přirovnání. Je chudý jako kostelní myš, vzpomněla si Sára. To se říká asi proto, že myš v kostele nemá nic k snědku. Nebo je tichý jako myška. Dobře, ukončil rozhovor děda. Teď si poslechněte…

Jak si hrála myška s kotětem

Na jedné venkovské samotě žili dva staří lidé, babička a děda. Jinak nikdo. Vlastně počkat, ještě tu s nimi byl pes Azor, který už byl také dost starý. Když šel děda do vesnice na nákup nebo do lesa na houby, vždycky ho doprovázel. Byl poslušný, nikdy neutekl, nemusel být na vodítku. Jednou se zase někam spolu vypravili a tu se Azor najednou zastavil u příkopu silnice a začal štěkat. „Tak copak tam máš, kamaráde?“ zeptal se děda a šel se podívat blíž. V příkopu se choulilo maličké koťátko a třáslo se zimou. A bylo asi moc hladové. Děda rychle vložil kotě do košíku, přikryl ho šálou a hned se vraceli domů. „Jak mohl někdo vyhodit takové malé koťátko do příkopu?“ kroutila hlavou babička. Ohřála trochu mléka a dala ho do misky. Zatímco kotě hltavě pilo, připravila mu pelíšek ze staré ošatky s teplými hadříky. Když koťátko všechno vypilo – mělo opravdu pěkný hlad – dal ho děda do ošatky a to tam hned usnulo. Azor všechno sledoval. A děda ho pochválil: „Jsi pašák, starý kamaráde. Bez tebe by to kotě nepřežilo!“ A podrbal psa za ušima. Ten zavrtěl ocasem, že pochvale rozuměl, a šel si lehnout ven, do své boudy. Tak začal koťátku nový, lepší život…

Za pár dní se kotě zotavilo, bříško se mu pěkně zakulatilo a začalo šmejdit po kuchyni. Jednou zůstaly dveře otevřené do chodby a ven z domu. Kotě se tam opatrně vydalo. A tam uvidělo Azora! Trochu se leklo, ale pes zůstal ležet před boudou, jen otočil hlavu a zaštěkal: „Haf! Haf, haf, haf, haf, vrrr…“ To ve zvířecí řeči znamenalo: „Ahoj! Ty jsi to mrně z příkopu, viď? Neboj se, já ti neublížím. Spíš budu dávat pozor, aby se ti nic nestalo…“ To se kotěti ulevilo. Za několik dní se vydalo ještě dál, až k nedaleké stodole. A tam, ve škvíře pod vraty, uvidělo zvířátko ještě desetkrát menší, než bylo samo. Pamatovalo si, co mu řekl Azor, a tak zamňoukalo zvířecí řečí: „Ahoj! Neboj se mě, já ti neublížím. A řekni mi, co jsi zač.“ Zvířátko tiše zapištělo: „Já jsem myška…“ „Cože? Iška?“ „Ne, prosím, myška!“ písklo tohle myší mláďátko trochu hlasitěji. „Aha. A já jsem zase koťátko,“ představilo se kotě. „Máš, myško, nějaké jméno?“ „Zatím ještě ne,“ způsobně řekla myška a vylezla ze škvíry pod vraty o kousek blíž. „Tak víš co? Budeš se jmenovat Iška, chceš?“ „Chci, chci, to se mi líbí,“ smála se myška. „A jak tobě mám říkat?“ „Já taky vlastně ještě žádné jméno nemám…,“ uvědomilo si kotě. „Tak teď ho vymyslím zase já. Budeš koťátko Oťátko!“ pištěla Iška. „Jak se ti to líbí?“ „A víš, že docela ano? Oťátko? To zní docela dobře. Beru!“ Myška Iška se už nebála, přišla blíž. Možná, že si i plácly pacičkami na znamení souhlasu, jak to dnes dělají děti. A pak si povídaly dál…

Asi by vás zajímalo, jak se tu malá myška ocitla docela sama, viďte? Mě taky. Jenže to opravdu nevím. Možná, že to Iška Oťátkovi prozradila, kdo ví? A vlastně na tom ani tak moc nezáleží. Důležité je, že se spolu skamarádily. S kým by si jinak mohly hrát, viďte. Išky ochránce Azor byl už starý a jinak tu široko daleko nikdo nebyl. Tak si brzy vymyslely spoustu her. Na schovávanou – to kotě málokdy malou myšku našlo, jindy na honěnou – to zase Oťátko Išku většinou dohonilo. Ale také další hry, jaké si už mláďata, podobně jako děti, vymýšlejí. Azor si jich brzy všiml a bručel si pod vousy: „Kočka si doopravdy hraje s myší! To jsem jakživ neviděl. A jsou to kamarádi! Tak tohle za našich mladých let nebývalo…“ A šel si zase lehnout do boudy.

I když čas utíkal, pořád to ještě bylo malé kotě a malá myška a jejich hry je nikdy neomrzely. Jednou se tu ale zničehonic objevil toulavý rezavý kocour, zrovna když si hrály Iška a Oťátko na honěnou. Kotě chytilo myšku cobydup. Kocour to viděl. „Výborně! Takové malé kotě a už chytilo myš,“ chválilo Oťáska. „Já ji zase málokdy najdu, když hrajeme na schovku,“ přiznalo se kotě. „Ty ji snad zase pustíš, když ji chytíš?“ kroutil nevěřícně hlavou kocour. „No jistě. My si tak hrajeme. Jsme nejlepší kamarádi!“ Rezavec nevěřil svým uším. „Kamarádi? Kočka má myš chytit, možná si s ní chvíli sice pohrát, ale pak ji zakousnout!“ „Ani nápad!“ ohradilo se Oťátko. „Iška je má jediná kamarádka. To bych nikdy neudělalo! Nikdy!“ „No tak to musím udělat já,“ řekl ten zlý kocour a už už se chystal skočit po myšce. „Pomóc! Azore, pomóc!“ volalo koťátko. Azor, kdo by to do něho řekl, přiběhl jako střela. „Co to vidím? Máme nějakou nezvanou návštěvu. Tak rezáči, koukej mazat, než ti ten tvůj kožich pořádně vypráším!“ A výhružně na kocoura zavrčel. Ten viděl, že je zle, přeskočil plot a pelášil pryč. „No proto,“ řekl Azor, ani nečekal na poděkování a vrátil se do boudy. S takovým ochráncem si mohly Iška i Oťátko v klidu v příštích dnech a měsících hrát, i když z nich časem vyrostla velká kočka a dospělá myš. Alespoň v téhle vyprávěnce platilo, že pes může mít rád kočku a ta se zase může přátelit s myší…

K o n e c

Někteří lidé se nechtějí od jiných moc odlišovat, řekl děda. Rádi a ochotně dělají to, co většina jiných. Na to vymyslel někdo přirovnání, že jsou jako ovce. Ovečky jdou většinou tam, kam jde celé stádo, řekla Sára. To je trochu podobné, jako to vrána k vráně sedá, přidala jsem se. Dvě jedničky s hvězdičkou, pochválil nás děda. Ovce jsme si připomněli záměrně, protože o jedné z nich bude další vyprávěnka. Ale půjdeme na ní oklikou. Víte, co znamená, řekneme-li o někom, že je bílá vrána? Že se od druhých nějak liší, řekla jsem. A když se o někom tvrdí, že je to černá ovce? Že se také nějak odlišuje, možná dělá své rodině ostudu, vzpomínala Sára. Dobře, na to děda. Ale myslím, že tohle hezké a užitečné zvíře si tohle přirovnání nezaslouží. Proto si poslechněte…

O černé ovečce

Tenhle příběh mi vyprávěl můj dědeček. A jemu ho kdysi dávno pověděl jeden bača. Doufám, že víte, kdo to je? Tak se na Slovensku, ale i u nás na Valašsku říká ovčákovi. Tedy tomu, kdo se stará o ovce. Od jara do podzimu je vyhání každé ráno na pastvu a večer zase do jejich ohrady u své salaše. To je jednoduché ovčákovo obydlí. Možná by se dalo říci jakási chata, kde spí, ale kde se také dělají další práce. Ovce se chovají nejen proto, že dokážou spásat trávu i na nepřístupných stráních, ale i pro maso, vlnu a mléko. Z ovčího mléka se dělají moc dobré a zdravé sýry. A nejméně jeden svetřík máte určitě z ovčí vlny, která se ovečkám jednou za čas stříhá. To všechno práce s ovečkami obnáší. Na jaře se velkým ovcím narodí maličké, kterým se říká jehňata. Určitě jste je někdy viděly v televizi nebo třeba v ZOO. Umí dovádět, skotačit jako všechna mláďata. Jako kůzlata. Však jsou to jejich příbuzní, něco jako sestřenice nebo bratranci. Ale teď už honem k naší vyprávěnce.

Jednou zjara zase vyháněl starý ovčák každý den své ovečky na pastvu. Už si nevzpomínám, jak se jmenoval. Ale v jedné pohádce měl jeden ovčák jméno Jíra. Proč by se tak nemohl jmenovat i ten náš, viďte? Jíra měl na pomoc – jako snad každý bača – svého ovčáckého psa. To není žádný ratlík nebo jezevčík. Je velký, silný, rychle běhá. A dokáže sám ohlídat celé stádo, zahnat do něho zatoulanou ovečku a večer provázet stádo zpět do bezpečné ohrady.

Právě v té době se narodila některým velkým ovcím malá jehňata. A stalo se něco velmi zvláštního – jedné ovci se narodilo černé jehňátko! Vypadalo úplně stejně jako ta ostatní bílá. Bylo stejně roztomilé, jen se odlišovalo tím, že mělo černý kožíšek. Také pilo mléko od své ovčí maminky, brzy začalo běhat a skákat, ale od ní se ještě daleko nehnulo. Maminka jí říkala – samozřejmě ovčí řečí: „Jsi moje nejkrásnější jehňátko!“ Když se časem stala z jehňátka ovčí holčička, která dostala jméno Černuška, už si troufala i mezi další mláďata. Chtěla se s nimi kamarádit. Líbila se jí jedna malá ovečka, která se jmenovala Běluška. Oslovila ji: „Nechtěla bys být moje kamarádka?“ Bělušce se také Černuška líbila, i když měla jinou barvu kožíšku. „Proč ne?“ řekla. A od té doby si spolu špitaly, jak to ovčí holčičky, ale i ty lidské dělají. Jednou se ale k Bělušce přitočila taková trochu nafoukaná ovčí slečinka a řekla: „Ty se vážně kamarádíš s tou… s tou Černuškou?“ „Ano. Co je na tom špatného?“ „Vždyť je hrozně divná!“ „Proč myslíš?“ odporovala Běluška. „Je přece úplně jiná než my ostatní. Copak ti to nevadí? My všechny ovce jsme krásně bílé. A ona je celá ošklivě černá!“ „Mně to moc nevadí…,“ řekla nejistě Běluška. Ta protivná ovečka zakroutila hlavou a skoro výhružně ukončila rozhovor: „Jak myslíš. Rozmysli si to. Když budeš kamarádit s tou černou, tak my ostatní se s tebou bavit nebudeme!“ To by bylo Bělušce líto. A tak se začala Černušce vyhýbat. Ta ji jednou našla ve stádě a rovnou se zeptala: „My už nejsme kamarádky?“ „No… víš…,“ nevěděla jak začít ta druhá. „Ty jsi jiná než my ostatní ovčí holky. A jim se to nelíbí, že se s tebou bavím…“ „Jak jiná?“ „Pojď se mnou a uvidíš,“ a táhla ji k velké louži. Na salaši přece žádné zrcadlo nebylo, takže Černuška sama sebe vlastně nikdy neviděla. „Koukni se – jsi celá černá. A my všechny jsme světlé.“ A tak se vlastně naše černá ovečka poprvé uviděla. „A to vám tolik vadí?“ divila se. „No mně vlastně ani ne, ale ostatním ano. A já už musím …“ a Běluška rychle utíkala na druhý konec stáda. A tak Černuška neměla od té doby žádnou kamarádku. Pásávala se sama vždy na konci stáda. A byla z toho smutná…

Jednou ráno otevřel Jíra vrátka ohrady a ovce, jak byly zvyklé, se samy vydaly pást na stráň u lesa. Ani je nemusel pes Bojar popohánět. Ovčák už byl docela starý, sedl si na lavičku před salaší a vyhříval se na sluníčku. Pes si mu lehl k nohám. Možná si oba i trochu zdřímli. Ovce se pásly už nedaleko lesa. A vtom z lesa vyběhlmladý vlk. Chystal se ulovit nějaké jehně, protože měl velký hlad. Však někdo někdy řekne: mám hlad jako vlk. Ovce ho uviděly – a co myslíte, že udělaly? Nic. Neutíkaly, celé stádo se jen semklo co nejvíce k sobě a čekalo bezmocně, kterou si vlk vybere.

Strachy snad ani nezabečely. Najednou se stalo něco neuvěřitelného. Černuška, naše známá černá ovečka, se prodrala stádem před vlka a výhružně zabečela silným hlasem: „Béé! Bééé!“ Vlk znejistěl. Co je to za divné zvíře? pomyslel si. Snad to není nějaký pes? S tím by se do křížku nerad pustil. Černuška zadupala kopýtky a ještě výhružněji se ozvala: „ Béé! Bééé!“ A nebojácně udělala pár kroků k vlkovi. Ten couval. A to už také uslyšel Bojar. Uháněl na pomoc udatné černé ovečce. Spolu vlka zahnali do lesa. I Jíra už klopýtal dolů ze stráně k Černušce, hrdince. Podrbal ji na hlavě, a protože měl v kapse náhodou i zvoneček s mašličkou, pověsil jí ho na krk. Možná jako vyznamenání za statečnost! Konečně se probraly ostatní ovce a obklopily Černušku. Dávaly jí najevo, jaká je to hrdinka, že je zachránila. Naše černá ovečka jim odpustila, že ji neměly rády, samozřejmě i Bělušce, která se pak od ní nikdy nehnula ani na krok. Takhle to vyprávěl ten starý bača…

K o n e c

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .