1. AFGHÁNISTÁN

Špioni, zbraně, opium a ropa – Velká hra pokračuje

Když hoří dům tvého souseda,

je čas začít se starat o svůj vlastní dům.

Paštské přísloví

Pro romantické duše mám dobrou zprávu. Velká hra neskončila, jen se přehoupla do další fáze. Obávám se ale, že tato fáze je o poznání méně romantická než ta předchozí, kdy se po Střeše světa pohybovali britští i ruští tajní agenti  v nejrůznějších převlecích a kromě mapování terénu bedlivě hlídali každé rozhodnutí místních vládců, každý pohyb znepřátelené velmoci v regionu i sebe navzájem.

Další fáze Velké hry se odehrává na Blízkém východě, jižním Kavkazu i ve Střední Asii včetně Afghánistánu. Ovládnutí Střední Asie je pro světové velmoci stále silným lákadlem. Jakékoliv mocenské vakuum, které po sobě zanechal třeba rozpad Sovětského svazu nebo pád tálibánského režimu, spouští sérii diplomatických, obchodních a někdy i ozbrojených akcí.

Doby se mění. Tentokrát se už nejedná o prosté ovládnutí území. Hraje se o politický a hospodářský vliv na země, které vlastní zásadní nerostné bohatství a smlouvy na jeho těžbu. Důležitou součástí je i vliv na země, kudy vedou nebo by mohly v budoucnosti vést ropovody, plynovody nebo trasy tankerů.

Někteří tvrdí, že v této fázi Velké hry jde hlavně o obranu a šíření demokracie, o lidská práva, světovou bezpečnost a ochranu světa před islamismem či jinými vousatými zly a ismy. To nejspíše také. Ale mně přijde, že v první linii se opravdu pragmaticky hraje o ropu a jiné strategické suroviny.

Porážka Tálibánu v roce 2001 otevřela zcela nové možnosti pro získání vlivu ve Střední Asii a novodobí hráči Velké hry se počali činit. Strategická poloha Afghánistánu mezi postsovětskou střední a jižní Asií hraje velkou roli, nerostné bohatství taktéž. Kromě toho, že Afghánistán skrývá velké množství mědi, lithia nebo třeba železné rudy, je také největším světovým producentem heroinu, opia i dalších nelegálních opiátů. Kdo jej ovládne, může zásadně ovlivnit množství těchto drog na světovém trhu a v neposlední řadě z jejich prodeje inkasovat tučné zisky. Zásadní význam mají samozřejmě také odhadované ohromné zásoby ropy a zemního plynu v severním Afghánistánu. Ačkoli už vláda udělila několik těžebních koncesí Číně a Indii, stále je o co bojovat.

Za mřížkou modré burky aneb flirtování po afghánsku

Naříkal jsem, že nemám boty, dokud jsem nepotkal beznohého.

Perské přísloví

„Pozor, silnice a auta,“ varuje mě Petr. „Copak si myslíš, že burka ze mě udělala slepce?“ rozčiluju se pod modrým polyesterem a pouštím se do adrenalinového tance mezi nejrůznějšími dopravními prostředky, které se nevypočitatelně pohybují silnicí v několika vzájemně se prolínajících proudech. Přechod silnice úspěšně zakončuju obejitím zaparkovaného oslího povozu naloženého obří hromadou zboží. Koukám, že oslík má co dělat, aby ho povoz nepřevážil a on se neocitl nohama nad zemí. V relativním bezpečí na chodníku se marně snažím upravit si mřížkové hledí burky tak, aby mě jemné chloupky z nití, kterými je mřížka obšitá, nelechtaly na úplně zpoceném obličeji. Když je totiž na slunci padesát stupňů jako dnes, pod polyesterovou burkou je minimálně šedesát.

Otáčím se, abych zjistila, kde je Petrovi konec. Skrz mřížku burky je vidět docela dobře, ale jen dopředu. Výhled přímo dolů pod nohy mi zakrývá přední část burky splývající pod mřížkou. Vyplácí se tedy vidět včas všechny nekryté kanály, kterých tu je víc než dost, abych do nich nespadla. A do stran nevidím vůbec. Bohužel mi Petr s Frantou vybrali k narozeninám burku s příliš velkou hlavou. Rozumím: předpokládali, že je lepší větší než menší. Ale u burky je obojí špatně. Z malé burky bolí hlava a ve velké se hlava pod látkou protáčí. Což v praxi vypadá tak, že já otáčím hlavu doprava, ale burka zůstává téměř na místě. A s ní i mřížkované hledí.

Zírám doprava a vidím jen modrý polyester. Zkouším to na druhou stranu a je to stejné. Točím se tedy celá jako holub na báni a lokalizuji Petra na diagonální straně křižovatky. Popadá mě oprávěná zloba. Že já nevidím, co se děje vedle mě, a tím pádem ani to, kam odbočuje nebo neodbočuje Petr, je přece jasné. Že on si nehlídá, kam jde jeho burka, to je vážný přestupek. Říká se, že tenhle typ burky museli vymyslet muži, aby mohli dobře sledovat, kam se jejich žena dívá a jestli se náhodou nekouká po mladém švihákovi z vedlejší vesnice. Něco na tom možná bude.

***

Mám radost, jak se mi teď daří splynout s davem na ulici. Konečně nevypadám jako cizinka. Aspoň ne na první pohled. A to je důležité. Petr toto umění v Afghánistánu a v částech Pákistánu ovládl už dávno a doteď jsem mu ho tiše záviděla. Nechal si narůst dlouhé vousy a v pirón tombónu, s černobílým šátkem dismalem kolem ramen a vlněnou hnědou čepicí pakul na hlavě vypadá jako Afghánec. Částečně toho docílil vhodným oděvem, ale hlavní zásluhu na tom má správný výraz ve tváři. Ten jde Petrovi dokonale. Myslím tím ten výraz „já sem patřím, já tu jsem doma, nejsem žádný turista, který je ze všeho vyjukaný a věčně se udiveně rozhlíží a otáčí jako holub na střeše mazárské Modré mešity“.

Asi se ptáte, proč jsem tak posedlá splynutím s místním davem. Cožpak se stydím za to, kdo jsem a odkud pocházím? Ale kdepak. Mám k tomu dva důvody. Zaprvé se ráda vyhnu přílišné pozornosti místních mužů, kterou ženy-cizinky v některých mimoevropských zemích přitahují. A zadruhé, nevypadat jako cizinec je někdy zkrátka bezpečnější. Třeba tady v Afghánistánu, kde sice pro cizince existuje jisté riziko, není však příliš významné. Tedy myslím tím v určitých částech země. Najdou se samozřejmě místa, která jsou pro cizince opravdu nebezpečná, ale těm se vyhýbáme.

Relativně bezpečno je třeba tady v Mazáre Šarífu a ve většině severního Afghánistánu. Nepatrné riziko únosu tu ale přece jen je. Ať už kriminálníky, kterým jde hlavně o výkupné, nebo skupinami bojujícími za nějaký vyšší politický či náboženský cíl, jimž by se unesený cizinec mohl hodit jako vyjednávací páka na místní vládu či mezinárodní společenství. Reálný je i únos s cílem vystrašit ostatní cizince a snaha vypudit je ze země, protože sem zaprvé zavádějí západní pořádky a  zadruhé tu dělají práci za neschopnou vládu. Bez pomoci těchto cizinců, organizací, firem a států, které je do země vysílají, by současná vláda byla ještě slabší, než momentálně je, a tyto skupiny by ji mohly snadněji svrhnout a chopit se vládnutí samy.*

Sláva, konečně jsem ovládla chůzi pod burkou aspoň tak, abych se nemusela bát, že se zřítím do kanálu. Teď když už se můžu aspoň trochu soustředit na to, co se děje kolem mě, začínám na každém druhém rohu rozeznávat tlumené hlasy ostatních modrých burek: „Hehehe, choridží… Čádorí…” Sakryš, jak to, že každý pozná, že si cizinka vyrazila v burce na bazar? Rozčiluju se a klopýtám dál za Petrem. Moje radost ze snadného splynutí s davem je mírně zkalená. Asi v tom bude nějaký další trik, který musím odhalit a ovládnout.

***

Moje odhodlání naučit se nosit burku neznamená, že odteď ji budu nosit pořád. Chtěla jsem si jen nošení burky vyzkoušet a zjistit, jak se v ní cítí místní ženy. Kromě toho v současné nejisté bezpečnostní situaci nikdy nevíte, kdy se vám taková věc bude hodit. Jinak si v oblastech, kde se pohybuji, se šátkem na hlavě vystačím. Jako cizinka bych samozřejmě mohla chodit i bez šátku, ale rozhodla jsem se v cizích zemích, kde cestuji nebo pracuji, dodržovat nepsaná místní pravidla ohledně decentního oblečení a chování žen.

Těší mě, že znalost místní etikety a vhodné oblečení většina místních lidí s úsměvem ocení. Z podivných, nevypočitatelných a potenciálně možná i nebezpečných cizinců se tak stáváme cizinci naturalizovanými. Takoví zdomácnělí cizinci spíše než nedůvěru a strach vzbuzují u místních lidí zdvořilý a přátelský zájem. Nebývá nouze o zajímavé rozhovory, pozvání na čaj i do domů a zahrad. A když je třeba, většina místních také ochotně poskytne pomoc nebo radu.

Nevěřím totiž, že bych měla bojovat za práva místních žen tím, že půjdu příkladem a budu se oblékat „po našem“ a vyzývat místní ženy, ať zahodí burky a šátky. Vždyť jsem jen cizinka na návštěvě. Nepřijela jsem sem šířit západní kulturu, protože si nemyslím, že je ta jediná správná. Zčásti jsem tu také právě proto, že místní kultura je jiná než ta naše, a ten rozdíl, jeho příčiny a důsledky mě zajímají. A co se týče práv místních žen, je třeba za ně bojovat hlavně na jiných frontách než na těch módních.

***

„Lucidžon, taková burka je pro tebe úplně špatná,“ vysvětluje mi ochotně a upřímně moje asistentka Valentina, když si jí jdu stěžovat, že se mi ve městě všichni smáli, že si cizinka vyrazila v burce. Dozvídám se, že tahle burka je zbytečně velká a těžká. Zároveň se taky učím, jak si ji správně přidržet rukama, abych lépe viděla pod nohy, nespadla ze schodů a ještě to vypadalo do maximální možné míry elegantně.

„Pojď, vybereme ti lepší burku,“ rozhoduje Valentina. Moje druhá asistentka Masuma si nehodlá nechat ujít obřad kupování burky cizince, takže vyrážíme na bazar jako tříčlenné ženské procesí. Nápravu tak důležité záležitosti je třeba zjednat ihned, obě tedy jako na povel vyskakují od svých počítačů a vedou mne do města. „Chceš burku ze tří nebo ze čtyř dílů?“ ptají se mě sborově, protože to je zásadní rozhodnutí. „Nevím, chci, aby byla co nejlehčí,“ přeju si, protože z té mojí narozeninové mě ještě teď bolí hlava.

„Takže ze tří dílů,“ objednává Valentina. Prodavač hledá v modré hromadě na zemi. Je trochu problém najít burku, která pro mě bude dostatečně dlouhá. Jsem o trochu vyšší než většina Afghánek. Burka sahající nad kotníky sice podle mě zahaluje dost velkou část postavy, ale přesně takovou prý tady nosí prostitutky, takže to bych opravdu nerada.

Afghánské burky nejsou jen modré, třeba v Kandaháru mají i žluté, hnědé a zelené a v Mazáre Šarífu se kromě modrých nosí i bílé. Nejvíce je ale těch modrých. Jejich odstín je stejně modrý jako nebe a jako mazárská mešita. Veselá optimistická modrá. Možná má tato barva připomínat vodu. Chladivou, čistou vodu, které je v suchém a prašném Afghánistánu, hlavně na vesnicích, zoufalý nedostatek. Aspoň že místní burky mají takové hezké barvy a nejsou smutně černé jako oblečení žen v Arábii.

Moje nová burka je mnohem lehčí a měkčí. A hlavně se neprotáčí. Ha, teď se mi už na ulici nikdo nesměje. Nacvičila jsem tu správnou burkovskou chůzi a už skutečně splývám s davem ostatních burek. Když se na bazaru probírám hromadou secondhandových pirón tombónů z Pákistánu, navršenou na povoze uprostřed uličky, hned vedle mě zkušeně přehrabuje jiná burka. Nečekaně se otáčí a zdraví třetí burku. Chvíli si spolu srdečně povídají.

Jak se poznaly? „No prostě poznaly, to je jednoduchý, přece,“ dozvídám se od Valentiny později a moc moudrá z toho nejsem. Pak se burka zase obrací k vozu s oblečením. Naklání se ke mně a chvíli si koukáme z mřížky do mřížky. Usmíváme se na sebe očima, protože do obličeje si nevidíme. Potom burka zvedá pěst se vztyčeným palcem na znamení radosti, že i cizinka nosí burku a nakupuje šaty z druhé ruky, a poté mizí v modrém proudu ostatních burek v uličce bazaru.

Hledám v okolním davu Petra, abych mu oznámila, že mám vybráno, a nevěřím svým očím. Koukám jako blázen, jak mi chlapík stojící u sousedního stánku upřeně zírá do mřížky a směje se na celé kolo. On se mnou snad flirtuje! O ulici dál se opakuje podobná scéna s jiným chlapíkem. Ani burka, ani nic jiného nejspíš nemůže zabránit lidské přirozenosti. Tohle je tedy flirtování po afghánsku.

„No a to se divíš, když máš burku ze tří dílů?“ odpovídá mi Valentina otázkou na můj dotaz ohledně flirtování. Jsem holt z jiného světa a koukám, jako bych spadla z višně. „Co má burka ze tří dílů společného s přehnanou pozorností, jakou mi prokazovali ti chlapíci na bazaru?“ kroutím hlavou. „Aha, tak teda od začátku,“ baví se Valentina. „Když je ženská těhotná, tak je veliká, že jo?“ začíná druhý pokus o vysvětlení. Popadá mě hrůza, že se moje schopná asistentka zbláznila. Jazykem to nemůže být, anglicky se během azylu za války v Pákistánu naučila velmi dobře. Nevím co jiného, tak přihlouple kývám hlavou.

„Dobrý, a když je ženská vdaná, tak je těhotná skoro pořád, ne?“ pokračuje Valentina a já připouštím, že tady v Afghánistánu už to tak chodívá. „A když je pořád taková veliká, tak potřebuje velikou burku,“ končí svoje vysvětlení. Po chvíli mi to dochází a ověřuju si: „Takže vdaný ženský nosí burku ze čtyř dílů a svobodný ze tří. A tudíž mě všichni na trhu považovali za svobodnou.“ „No přesně tak. S vdanou ženskou by si nikdo netroufl flirtovat, to by pro oba mohlo skončit špatně,“ dodává Valentina.

Teď mi vrtá hlavou už jenom jedno. Jak ti chlapíci na takovou dálku poznali, z kolika dílů mám ušitou burku? To je totiž věc, kterou bych sama nepoznala, ani kdybych tu svoji bohatě plizovanou burku držela v ruce. Odpovídá mi na ni hned další příhoda, když se vydáváme do města s naším kolegou z Tádžikistánu, který pracuje v Afghánistánu už pár let. „Tyjo, koukej na ty baby,“ ukazuje Petrovi na skupinku tří burek kráčejících po prašné cestě před námi. „Ta levá, to je kost,“ rozplývá se náš kolega.

Já před sebou vidím tři modré burky, a kdyby mě mučili, ani pak nedokážu říct, která z nich je mladá, která stará nebo která je obdařena vnadnými křivkami. Burka je plizovaná, široká a volně splývá přes celé tělo. Snad jen tehdy, když fouká silný vítr a nalepí látku burky na ženské tělo, by se dalo něco poznat. Ale oči mužů, kteří nemají celý život příležitost vidět kromě své manželky a případně pár blízkých příbuzných jinou ženu bez oblečení zahalujícího všechno kromě obličeje (a často ani ten ne), dlaní a nohou od kotníků dolů, mají zřejmě úplně jinak vyvinuté pozorovací schopnosti a fantazii než já.

***

Každá slušná žena si v restauraci nebo čajovně, kde nemají oddělené sezení pro rodiny, sedne zády do místnosti a čelem ke zdi a obklopí se muži ze své rodiny. To z praktického důvodu, aby na ni cizí muži v místnosti moc nekoukali a aby se k ní nemohl nikdo cizí ani náhodou přiblížit. I když to by si žádný rozumný muž v přítomnosti ženiných mahramů samozřejmě nedovolil. Tahle pravidla dobře znám a jsou mi docela sympatická.

Koktejlové bary, v jakém se právě nacházíme, jsou tady teď velmi populární. V Afghánistánu se samozřejmě nejedná o alkoholické koktejly, ale třeba o „pohádku“, do které se rozmixuje banán, kondenzované mléko a datle a ozdobí se šlehačkou. Kalorická bomba, na kterou sem chodí rodiče s dětmi nebo studentky a kterou si s oblibou dávají i místní svalovci po hodině strávené v  posilovně. Chápu to jako afghánskou obdobu proteinového nápoje.

Místnost zdobí velké množství neuvěřitelně kýčovitých umělých květin a spousta zrcadel. Tohle je lepší podnik, proto ty kytky a zrcadla. A zádrhel je právě v tom, že zrcadla visí na všech zdech. Mám z toho nekonečného zrcadlení trochu schizofrenní pocit, ale zrcadla jsou právě v módě a musí být v každém populárním podniku. Chci dodržovat nepsaná místní pravidla, ale tady netuším, kam si mám sednout. Nakonec si sedám čelem ke zdi a rozhoduji se zrcadla ignorovat.

Když si nadzvednu burku, abych si osušila úplně zpocený obličej, všímám si, že čelem ke zdi sedí i ostatní burky. Ahá, už mi začíná svítat, proč jsou podniky se zrcadly tak oblíbené. Slečna vedle mě, jakožto počestná dívka, způsobně sedí čelem ke zdi. Za to by ji tatínek pochválil. Ale jako naschvál jsou právě v tomhle lokálu ta zrcadla. S tím nikdo nic nenadělá. Leda by jí sem tatínek zakázal chodit. A proč by nemohla chodit odpoledne na koktejl? Vždyť ostatní dívky na něj taky chodí. Díky zrcadlům může dívka nenápadně sledovat ostatní hosty.

Pokud bude chtít, může svým krásným mandlovým okem obtaženým silnou černou linkou nenápadně mrknout do zrcadla na toho svalnatého fešáka u vedlejšího stolu. No ano, na toho, který celou dobu předstírá, že se dívá do mobilu, a přitom zírá na její odraz v zrcadle od doby, co si zvedla burku, aby mohla pít ten báječný koktejl. Jestli sem přijde ten fešák i příští týden, možná si s sebou dívka vezme číslo svého mobilu napsané na kousku papírku, a až bude odcházet, pod záhyby široké burky mu ho nenápadně upustí do klína. Tak takhle se flirtuje po afghánsku. Musím uznat, že to je docela adrenalinový sport.

A nechť ukazují své vnady jedině svým manželům…

Sám jsi svým vlastním ďáblem.

Paňdžábské přísloví

„A řekni věřícím ženám, aby cudně klopily zrak a střežily svá pohlaví [svoji cudnost] a nedávaly na odiv své ozdoby [vnady] kromě těch, jež jsou viditelné. A nechť spustí závoje své na ňadra svá. A nechť ukazují své ozdoby jedině svým manželům nebo otcům nebo tchánům nebo synům nebo synům svých manželů nebo bratřím nebo synům svých bratří či sester anebo jejich ženám anebo těm, jimiž vládne jejich pravice, nebo služebníkům, kteří nemají chtíče, anebo chlapcům, kteří nemají pojem o nahotě žen. A nechť nedupou nohama, aby lidé postřehli [aby neupozorňovaly na] ozdoby, které skrývají. A konejte všichni pokání před Bohem, ó věřící, snad budete blažení.“ Korán 24:31

Fátima: Kolikrát si myslíš, že svatý Korán zmiňuje, že si ženy mají zahalovat obličej? Ani jednou! Vážně to tam nikde není. Představ si, že ani slovo burka tam nikde není napsané.

Cizinka: Jak mohou tedy někteří mulláhové tvrdit, že burka je přikázána v Koránu?

Fátima: Víš, celá debata o zahalování je trochu složitější. Ale to, co zmiňuješ, souvisí s tím, že mnoho afghánských mulláhů, hlavně ti na vesnicích, neumějí ani pořádně arabsky, aby si Korán mohli sami přečíst a zamyslet se nad ním. Mnozí ho prostě umějí zpaměti v jeho arabském znění, ale moc mu nerozumějí. Takže co se jeho výkladu týče, prostě papouškují to, co je někdo naučil v madrase. A bez znalosti argumentů, na jejichž základě bylo z konkrétního koránského verše odvozeno konkrétní pravidlo pro chování muslimů v každodenním životě, od něj odvozují krkolomné a někdy i absurdní závěry týkající se dalších situací, kterým je v madrase neučili.

Cizinka: Když necháme stranou afghánské mulláhy a burky, o co tedy opírají islámské náboženské autority ve většině muslimských zemí svůj požadavek na zahalování žen od hlavy až k patě?

Fátima: Korán sice říká, že by se ženy měly oblékat cudně, ale nikde se tam nepíše, jak přesně má ten cudný oblek vypadat. Ani se tam výslovně neuvádí, co všechno má cudný oblek ženě zakrývat a co může zůstat odhalené, kromě verše o zakrytí prsou.

Je tam jen ona zmínka o tom, že se mají zakrývat všechny vnady nebo ozdoby, které nejsou normálně viditelné. Většina islámských autorit to chápe tak, že si ženy mají zahalovat všechny části svého těla, které mohou být zdrojem mužského pokušení, nepřitahovat na sebe pozornost a chovat se cudně. Jenže přesné určení dotyčných částí ženského těla je právě kamenem úrazu.

Cizinka: Aha, takže někteří mulláhové mají pocit, že i ženský obličej patří mezi zdroje mužského pokušení.

Fátima: Ano. Já osobně si myslím, že kdyby Alláh chtěl, aby si ženy zahalovaly tváře, tak to bude v Koránu napsáno doslova. Tenhle názor podporují mnozí učenci tvrzením, že za proroka Muhammada nosily ženy šátek uvázaný vzadu na hlavě tak, že zakrýval jen vlasy. Tudíž je ten verš žádá, aby šátek rozvázaly a spustily si ho přes ramena až na hruď a zakryly si tak i uši, krk a prsa, ale to je všechno. O obličeji zase ani zmínky.

Cizinka: Tak, jak jsou verše v Koránu psány, mi to přijde docela jasné. Proč se tedy lidé o význam Koránu pořád tak přou?

Fátima: Je to hlavně proto, že arabština oplývá výrazy, které mohou mít mnoho různých významů. Je na čtenáři, aby si na základě kontextu domyslel, který je ten správný. Jenže naše znalost kontextu, v němž koránské verše vznikaly, nebo situací, ke kterým se vztahovaly, je jen omezená. Tudíž si nikdy nemůžeme být jisti, že naše interpretace Koránu je zcela správná.

K tomu připočítej, že různí učenci nebo názorové školy mají velký zájem na tom, aby v Koránu našli oporu pro své doktríny, takže mnohé výklady koránských veršů jsou značně tendenční. A právě kvůli tomu, že Korán je nutno chápat v tehdejším kontextu, je těžké tyto tendenční výklady vyvrátit. Zmínění učenci totiž své interpretace podpírají účelově přibarveným nebo úplně změněným kontextem, o kterém si v současné době nemůže být nikdo zcela jist.

Cizinka: A to neexistuje žádná centrální autorita, která by měla ve výkladu Koránu poslední slovo?

Fátima: Bohužel ne. Takže se učenci stále přou a přou a různí excentričtí mulláhové si na základě vlastních podivných výkladů vymýšlejí bizarní pravidla, podle kterých má společnost žít. Vždyť se podívej třeba na Tálibán.

Kdyby šlo o nikdy nekončící hádky učenců nad filozofickým textem, může se to někomu zdát úsměvné. Jenže muslimové se rozhodli, že Korán je kodex, podle kterého se mají řídit konkrétní věci v našich životech. Každý extrémní výklad, k jehož dodržování jsou lidé nuceni, vnáší do našich každodenních životů dramatické změny.

Cizinka: Co se týče oblékání, opravdu je výše zmíněný verš jediný, který Korán obsahuje?

Fátima: V Koránu je ještě jeden zajímavý verš pojednávající o oblékání, poslouchej:

„Synové Adamovi, seslali jsme vám již oděvy, které nahotu vaši přikrývají, i ozdoby [které nahotu vaši přikrývají a zároveň vás ozdobí], avšak oděv bohabojnosti je lepší. A toto je jedno ze znamení Božích – snad si to připomenou!” Korán 7:26

V podstatě se v tomto verši říká, že zásadní je chovat se podle božích přikázání, ne se schovávat pod burku.

Cizinka: Takže burku vymyslel Tálibán?

Fátima: Kdepak. Burka existovala dávno před islámem a zahalování bylo tehdy čistě kulturní záležitostí závislou mimo jiné i na sociálním postavení ženy. A právě tady je zásadní kámen úrazu. Je třeba odlišit kulturu a náboženství.

Je špatné, když tyto velmi konkrétní historické a kulturní zvyklosti, co všechno si ženy musí zahalovat, někdo vydává za příkaz Alláha jenom proto, že se mu to hodí. Vždyť jsi viděla, že Korán cudné oblečení nikde nedefinuje. Přitom je velmi ošemetné vydávat zákazy na základě domnělého významu Koránu, protože Korán nazývá zatracenci ty, kteří zakazují něco, co Korán nezakázal [5:78, 6:140]. Pro mě za mě, ať se každý zahaluje, jak chce. Ale ne proto, že to přikazuje Korán.

Cizinka: Je pravda, že se zahalují jen muslimky?

Fátima: Co tě nemá! Snahu uchránit své dcery a ženy od pohledů a případně i necudných činů cizích mužů najdeš v mnoha kulturách. Cizinko, možná znáš pojem purda. Je to snad původně stará perská praxe, kdy se ženy segregují od všech mužů kromě těch z nejbližší rodiny. A to jak doma, kde mají ženy vlastní části domu – zenanu, kam nesmějí vstupovat cizí muži, tak venku, kde nosí takový oděv, který je zahaluje, ať už včetně obličeje a očí, nebo ne. Anebo vůbec ven nevycházejí.

Tenhle zvyk existoval v regionu dávno před příchodem islámu, ale islám ho později převzal a pak se do některých míst rozšířil spolu s islámem. V severní Indii jej převzaly dokonce majetnější hinduistické rodiny. Jeho přísné dodržování si ale mohly dovolit jen ženy z velmi bohatých rodin. Chudé ženy musely pracovat na poli, a to v burce skutečně nejde.

Vedou se učené debaty o tom, jestli purda měla sloužit jako výraz respektu a důstojnosti a zda měla potvrzovat privilegované společenské postavení žen, nebo měla prakticky zabránit jejich obtěžování muži, či měla dokonce sloužit k omezení jejich mobility, svobody a dát mužům větší moc nad jejich chováním.

Cizinka: Takže od té doby, co se purda rozšířila na křídlech islámu, se všechny muslimky zahalují?

Fátima: Právě že tak to není. Většina muslimek si zahaluje vlasy šátkem, nosí dlouhé rukávy a dává si pozor, aby jim oblečení zakrývalo nohy a neměly moc velký výstřih. Na světě je ale i dost muslimek, které chodí bez šátku a nosí krátké rukávy. Zahalování celé postavy včetně obličeje je extrém.

Věřila bys, že v Afghánistánu nosilo před Tálibánem burku jen pár bohatých paniček ve městech? Tálibán přinutil nosit burku všechny ženy na ulici. A teď, patnáct let po pádu Tálibánu, paradoxně některé bohaté a emancipované ženy ve městech bojují za odložení burek, zato na vesnicích se burky nosí mnohem více než kdy jindy.

Cizinka: A prý byly doby, kdy se v Afghánistánu nosily minisukně, je to pravda?

Fátima: Tak úplně to říct nejde, ale počátkem sedmdesátých let se v Kábulu mezi vzdělanými mladými ženami nosily módní účesy a sluneční brýle stejně jako na Západě, a dokonce byla občas vidět i krátká sukně či kostýmek.

Cizinka: Argument, že nevhodným oblečením si žena v podstatě říká o obtěžování ze strany mužů, je slyšet snad všude na světě. Zajímavé je však sledovat, co se tím nevhodným oblečením myslí. Za Tálibánu to mohl být viditelný svůdný kotníček, v jiných zemích to může být absence šátku na hlavě, v Indii po nedávno medializovaném znásilnění studentky v Dillí to bylo snad tričko a džíny. No a u nás? Třeba mikrosukně nebo nahé břicho. Jsou dokonce tradiční kultury, kde jak ženy, tak muži nenosí téměř žádné oblečení, odhlédnuto například od sukně z travin nebo kůže. Ať nad tím přemýšlím sebevíc, univerzální čára, dokdy je oblečení v pořádku a odkdy už je necudné, prostě neexistuje.

Fátima: Povím ti krátký příběh:

Přišel štír k řece a potřeboval se dostat na druhou stranu. Neuměl ale plavat. I zavolal na žábu: „Haló, žábo, pojď sem! Buď tak dobrá a převez mě na druhý břeh.“ Žába se mu vysmála: „Štíre, to jsi opravdu tak naivní, že věříš, že tě převezu? Všichni přeci vědí, že na konci tvého ocásku je bodák a v něm silný jed. Vždyť mě píchneš a otrávíš mě.“

Štír potřásl hlavou a jal se žábě vysvětlovat: „Žábo, poslouchej, já se opravdu potřebuju dostat na druhý břeh. Vždyť bych se utopil, kdybych tě cestou píchl. Vyskoč na chviličku z vody, já ti vlezu na záda a ty se mnou přeplaveš řeku.“ Žába po chvíli přemýšlení došla k tomu, že to, co říká štír, dává smysl. Nechala ho nastoupit a začala plavat ke druhému břehu.

Když byli asi v polovině proudu, zaklapal v rákosí zobákem čáp. Žába sebou trochu cukla, ale plavala dál. Štír se lekl a vrazil žábě do zad svůj jedový trn. Štíří jed žábu během chvilky zabil a ona klesla ke dnu a štír s ní. Štír je prostě štír a jinak nemůže.

Nelze přistoupit na argument, že muž je ovládán svými pudy, a pokud se žena nevhodně oblékne, nemůže se divit, když získá více pozornosti, než je jí milé. Člověk je přece na rozdíl od instinktivně jednajících zvířat nadán vůlí a touto vůlí by měl ovládat své instinkty tam, kde by pudové jednání mohlo být z hlediska harmonického soužití lidské společnosti nežádoucí. Jinak sám sebe degraduje na pouhé zvíře, jak ostatně už učinili Tálibové svým tvrzením o nutnosti schovávat ženy před cizími muži do domů a pod burky.

Vždyť ani nošení burky ženu nijak nechrání před mužskou zvůlí. Muž je prostě z obou pohlaví ten silnější a žena, ať dělá cokoliv, je mu vydaná napospas. Podívej se u nás. Víš, kolik žen je tu zneužíváno nebo bito muži, často právě svými manžely? Když řeknu, že každá druhá, bude to ještě málo. A protože naší společnosti vládnou muži, kterým to zřejmě přijde úplně normální, tak se tyto ženy většinou nikde nedovolají pomoci a muže za to nikdo nepotrestá. To celé jen dál posiluje představu, že to tak je v pořádku.

Kéž bych tak mohla poslat všechny afghánské muže do nějaké země, kde jsou ženy opravdu silné, mohou dělat všechno, co dělají muži, mají stejná práva, oblékají se, jak chtějí, a místní zákony přísně trestají jakékoliv obtěžování žen. Aby tam tohle naši muži viděli a naučili se skutečně ženy respektovat a sami sebe ovládat. Jenže to bohužel nejde, takže to budeme muset krůček po krůčku zvládnout samy tady.

Cizinka: Vidím, že ty také nosíš burku.

Fátima: Ano, nosím. Většina místní společnosti ještě není připravena na to, aby všechny ženy odložily burku. Bez burky bych zbytečně provokovala, byla označována za nemravnou a nikdo by mě nebral vážně. Pokud mi burka zajistí respekt od konzervativní části společnosti, budu ji nosit. Kdykoliv ale mám pocit, že mohu jít příkladem a octnu se v liberálnější a vzdělanější společnosti, burku odkládám a nosím jen šátek.

A nebudeš tomu asi věřit, ale pro mnohé ženy je burka opravdovým požehnáním. Existují velmi konzervativní oblasti a rodiny, kde není představitelné, aby žena opustila dům jen tak v šátku a kabátu. Tyto ženy tradičně trávily veškerý čas doma. Ale od dob, kdy se u nás rozšířilo nošení burky, mohou v ní ženy v doprovodu mahrama vycházet z domu. Burka totiž zajistí, že z jejich postavy nebude vidět nic, co by členové jejich rodiny či komunity považovali za nepřístojné.

Cizinka: Takže se dá říct, že v konzervativních oblastech a rodinách burky paradoxně slouží jako nástroj ženské emancipace a není třeba je zavrhovat. Ale určitě to je pouze první krok na cestě k emancipaci místních žen, je to tak?

Fátima: Ano, jistě. Obecně je nesmysl vztahovat celou debatu o svobodě afghánských žen na to, zda nosí, nebo nenosí burku či šátek. Debata je přece o tom, o čem mohou ženy skutečně rozhodovat – jak veřejně, tak v rámci rodiny, kde a za jakých podmínek mohou pracovat, jaké vedoucí funkce mohou skutečně vykonávat, zda mohou studovat, jestli se k nim soudy staví stejně jako k mužům, jak je muži respektují a tak dále.

Zakázali počítače, kulečník i pouštění draků

Boj se těch, kteří se nebojí Boha.

Perské přísloví

Cizinka: Fátimo, řekni mi, o co vlastně Tálibán usiloval? Přece musel mít nějakou vizi, kam svými zákazy a příkazy míří. Jejich prvotním záměrem určitě nebylo terorizovat lidi a hlavně ženy…

Fátima: Tálibán se rozhodl očistit tradiční afghánskou kulturu od cizích vlivů. Jeho vůdcové měli za to, že nejlepší bude v zemi zavést islámské právo šaríja kombinované s paštúnským kmenovým etickým kodexem paštúnwálí. Zase jsme u toho nešťastného směšování kultury a náboženství. Však se také k této podivné směsici kriticky vyjádřily mnohé islámské autority ve světě.

Další problém vidím v pojmu „tradiční afghánská kultura“. V Afghánistánu totiž kromě Paštúnů žije několik etnik a každé z nich má historicky poměrně odlišnou představu o tom, co taková tradiční kultura znamená.

Cizinka: Jak se vůbec tak fundamentalistickému hnutí podařilo ovládnout celou zemi?

Fátima: Když se po pádu sovětské loutkové vlády v Kábulu rozhořela v Afghánistánu občanská válka, začal Tálibán postupně dobývat zemi a zavádět přísný pořádek a řád. Lidé ho zprvu vítali, protože měli radost, že je konečně netyranizuje žádný komandýr, že už nemusí platit mýtné na cestách a mostech a že snad skončily všechny zmatky, rabování a bezpráví. Jak se ale lidé hlavně v nepaštúnských částech země podivili, když zjistili, jak takový tálibánský pořádek vypadá. Tálibán věřil, že svými zákazy a příkazy donutí celou zemi žít tak, jak se žilo za proroka Muhammada před čtrnácti sty roky.

Cizinka: V čem se nejzásadněji změnil život lidí pod Tálibánem?

Fátima: Namátkově ti vyjmenuju ty bizarnější věci, které Tálibán zakázal: kulečník, šachy, kazety, počítače, televize, tanec, sport pro ženy, pouštění draků, tleskání při sportovních utkáních a mnoho dalších. Vtipné bylo to, že když zakázali zobrazování živých bytostí, nikdo nemohl zobrazovat ani tálibánské vůdce. Takže lidem několik let vládl někdo, o kom ani vzdáleně netušili, jak vypadá.

Žen se týkaly i další absurdní zákazy, poslouchej: Nesměly chodit po ulici samy bez mahrama – tedy bez muže, který k nim měl příbuzenský vztah. Co mohla dělat chudák vdova, která měla pouze samé dcery? Měla doma umřít hlady? Ženy nesměly klapat botami na podpatku, protože klapání by mohlo muže vzrušovat, a ze stejného důvodu nesměly ženy hlasitě mluvit na veřejnosti. Všechna okna v přízemí a prvních patrech musela být zamalována barvou a ženy nesměly chodit ven na balkony, aby je nezahlédl nikdo cizí. Jména ulic a míst nesměla obsahovat slovo „žena“. Ženám bylo zakázáno vzdělání, kromě studia Koránu, a to jen do věku osmi let. A nesměly ani pracovat – vyjma ženy ve zdravotnictví. Zakázali taky ženám chodit do všech nemocnic s výjimkou jedné v Kábulu.

Byla to šílená vláda, kterou jako legitimní vládu Afghánistánu uznaly jen tři země na světě – Pákistán, Saúdská Arábie a Spojené arabské emiráty.

Cizinka: A jak Tálibán vysvětloval povinné nošení burek na ulici?

Fátima: Zan, zar wa zamín. Ženy, zlato a půda. Afghánci říkají, že tyto tři věci jsou příčinami konfliktů. Vypořádat se s tím prvním se Tálibánu zdálo asi nejjednodušší.

Tálibánský mluvčí uvedl, že ženy by vůbec neměly vycházet z domu. A pokud z nějakého důvodu musí vyjít na ulici, mají si zakrývat obličeje burkou, protože ženský obličej je zdrojem nemravnosti a zvrácenosti pro muže, kteří nejsou s danou ženou příbuzní. Tálibán tvrdil, že věří, že právě tak nastolí bezpečné prostředí, ve kterém bude cudnost, počestnost a důstojnost žen opět nedotknutelná. To je nejhorší vtip, jaký jsem kdy slyšela!

Copak si vážně mysleli, že všechny ženy touží být zavřené doma a tam rodit jedno dítě za druhým? Jako kdyby byly slepice v kleci a snášely vajíčka? Já mám tedy o důstojném postavení žen značně jiné představy.

Cizinka: Co se mohlo ženám stát, když Tálibán přišel na to, že některé z nich tyto zákazy porušují?

Fátima: Třeba za nařčení z mimomanželského styku byli muž i žena ukamenováni. Za chůzi po ulici bez mahrama byla žena zbičována. Mohl být potrestán i mahram ženy, která šla na vysokých podpatcích, nebo třeba taxikář, který svezl ženu bez mahrama. Tálibán dával mužům jasně najevo, že muž je zodpovědný za to, co dělá jeho žena. Prostě si ji musí vychovat. Tak jako je odpovědný za to, když jeho osel sežere úrodu na cizím poli.

Cizinka: Všechny tyhle tresty jsou popsané v Koránu?

Fátima: Pro mnoho z nich jednoznačná opora v Koránu neexistuje. Třeba co se cudného oblečení týče, v Koránu se neuvádí žádný konkrétní trest pro ženy, které se neoblékají cudně. Ani se nepíše, že by měly být trestány. Za cizoložství se ještě teoreticky dají najít zmínky o bičování, ale o ukamenování nikoliv.

V Koránu jsou totiž další verše (např. 33:59), ze kterých chápu, že se ženy mají oblékat cudně hlavně proto, aby se k nim ostatní chovali s respektem. Je to tedy doporučení pro dobro každé ženy. Pokud se jím některá nebude řídit, potrestá sama sebe tím, že ji budou muži na veřejnosti obtěžovat nebo urážet.

Cizinka: Ale našly se ženy, které proti absurdním zákazům bojovaly.

Fátima: Ano, třeba Mína Kešwar Kamal – studentka, aktivistka a feministka, která založila organizaci RAWA, Revoluční asociaci afghánských žen. Nenásilnými metodami bojovaly a bojují proti fundamentalistickému zřízení. Chtějí, aby Afghánistán byl sekulárním demokratickým státem, ve kterém by ženy měly stejné možnosti jako muži. V Afghánistánu i v Pákistánu zakládají a podporují školy, sirotčince nebo třeba rukodělná centra pro ženy.

Mína začala bojovat proti fundamentalismu ve svých jednadvaceti letech, v roce 1977. Součástí její kampaně byla i vystoupení na nejrůznějších zahraničních akcích a konferencích. Po dvanácti letech boje za práva žen byla Mína zavražděna. O pár let později byl zavražděn také její manžel.

Já mám ráda její známý citát: „Afghánské ženy jsou jako spící lvice. Až se probudí, sehrají výtečnou roli v jakékoliv sociální revoluci.“

Cizinka: A co teď, jak se vede emancipaci žen v Afghánistánu? Měla by Mína radost?

Fátima: Bohužel neměla. Tálibán byl sice v roce 2001 poražen, ale jeho vliv zase postupně narůstá a šíří se do míst, kde v posledních letech nebýval. Hlavně v odlehlých oblastech, na vesnicích. Během posledních let bylo sice po celé zemi otevřeno mnoho dívčích škol, v současnosti však Tálibán a jeho přívrženci čím dál častěji zastrašují učitelky i rodiče dívek výhrůžnými dopisy, hodně dívčích škol bylo podpáleno.

Nebe nad Kábulem – helipotvory, draci a holubi

Šakal zatlačený do kouta bojuje jako lev.

Paštské přísloví

Nejdřív jedna, pak druhá. Můžete jim říkat třeba helipotvory nebo vrtuléry, ale ignorovat je nemůže snad nikdo. Jejich stakatové ratatatata přímo nad střechou zní tak, jako kdyby chtěly rozmetat všechno, co jim přijde do cesty. Vůbec se netváří přátelsky a letí tak nízko, jak to jen jde, aby bylo co nejobtížnější je sestřelit. Vlastně to vypadá, že slídí nad městem. Není divu, že je nikdo nemá rád.

Afghánské domy nejsou obehnané ploty. Tady se stavějí zdi. Jemné hlíny, nebo prachu, chcete-li, je tu všude dost, takže vlastnoručně postavenou zeď z nepálených cihel si může dovolit úplně každý. Taková zeď dobře střeží soukromí každého domu i dvorku, obzvlášť jeho ženských obyvatelek, které se tak nemusí starat o zahalování, dokud neprojdou bránou na ulici. Nebo dokud je nějaký drzoun nebude okukovat přes zeď.

Tuhle jsem slyšela, že se jakýsi cizinec dostal do konfliktu s místními, protože si chtěl odpoledne vyšlápnout na kopec nad město. Prostě se trochu projít, nadýchat se vzduchu. Jenže místní si mysleli, že na kopec stoupá proto, aby jim mohl shora nakukovat za zdi a chlípně obhlížet jejich ženy. Kdo by se taky dobrovolně v tom vedru plahočil na kopec, že? No a viděno tímto prizmatem, co myslíte, že dělají piloti zmíněných helipotvor? Samozřejmě že šmírují všechny a všechno. Hlavně ženy na dvorcích rodinných domů!

***

Táhlé hvízdání a cinkání rolniček. Tenhle zvuk z kábulského nebe mě naopak uklidňuje. Ne, nejede k nám Santa Claus. Jen sousedovic kluk venčí holuby. Holubi, to je velká afghánská vášeň. Ještě že tu mají ploché střechy, na kterých se dobře stavějí drátěné holubníky. Hejno se čas od času musí vypustit, aby se prolétlo. Holubi mají na sobě navázané rolničky a sousedovic kluk stojí na střeše, hvízdá a mává hadrem na tyči. A holubí hejno krouží kolečka nad naší čtvrtí. Vlastnit holuby, to je jen část téhle vášně. Donutit své hejno, aby odlákalo holuby cizích majitelů a „přivedlo“ je s sebou do svého holubníku, to je ta druhá část. Vykupovat zpět své vlastní holuby od těch, k nimž se vaše hejno nechalo nalákat, to už je holt smůla, ale patří to ke hře.

***

A když jarní vítr zvíří jemný prach v ulicích, je ten správný čas vyrazit na pláň za město. Tady jsou už připravení prodavači draků a už tu pobíhají kluci s velkými vřeteny provázku a hlavou zvrácenou k nebi. Nestačí, že drak létá skoro až ke slunci. Je třeba ho dobře ovládat. Dobrý „řidič“ draka umí vysoko nad zemí přeříznout provázkem svého draka provázek cizího draka a poslat ho tak k zemi. Profesionálové namáčejí provázky svých draků do lepidla se skelným prachem. Z pouštění takového draka pak krvácejí ruce, ale také dobře přeřezává provázky jiných draků. A když se cizí drak rezignovaně snáší k zemi, potřebujete kamaráda-lovce draků, který běží sebrat vaši skolenou trofej.

O dámské párty, kterou přerušil kuchař, o křepelce ve skříni a rozostřených dekoltech

Doma se chovej jako lev, v cizině jako liška.

Perské přísloví

Když se potřebujete dostat do vesnice Marghzar (čti Marrrzar s ráčkujícím „r“), musíte nejdřív do správního centra distriktu Zare a odtud dál úzkým kaňonem. Nevede tu žádná silnice, jen prašná cesta. A i ta v kaňonu mizí. Auta si musí poradit s jízdou kamenitým říčním korytem i několikerým broděním řeky. Když se kaňon konečně otevře a vy v Amrachu vyjedete z šedých hor do širokého údolí, kde je obdělán každý vhodný kousek půdy, máte pocit, že se před vámi zjevila fata morgána. Přechod z hor do tohoto údolí je asi stejně kontrastní, jako když uprostřed pouště vkročíte do zelené oázy. Jen si prosím nepleťte horskou vesnici Marghzar s hlavním městem severní provincie Mazáre Šaríf, kterému říkáme zkráceně Mazár.

Tady v horách byl život vždy těžký, ale lidé si uměli poradit. Vezměte si třeba nedostatek vody. Prší tu málokdy a ve studnách není zdaleka tolik vody, aby stačila na závlahu polí nebo sadů. Zato v horách vyvěrají ze skal pramínky a stékají se v potůčky. Místní lidé se rozhodli, že je třeba tyto pramínky přesvědčit, aby nestékaly jen tak bez užitku dolů z hor, ale zavlažovaly jejich pole. Postavili po úbočích hor několik kilometrů dlouhé úzké kanálky, kterými si pramenitou vodu přivedli do vesnic. Tyto kanálky jsou často vysekané přímo ve skále a musí se pravidelně čistit. Bez tohoto geniálně přímočarého, i když velmi pracného opatření by se tady zemědělství neobešlo. A kdyby se tu většina lidí neživila zemědělstvím, jiné zdroje obživy by v těchto odlehlých horách hledali jen těžko.

Tam, kde lidé nenašli vhodný pramen, si postavili kandy. Kanda je nádrž vyhloubená na vhodném místě do skály. Sem se chytá voda, která za deště stéká po skále. A sem také chodí děvčata s kanystry pro vodu, když přes léto vyschnou studny i potůčky v blízkosti vesnice nebo jejich voda není vhodná pro konzumaci.

V Marghzaru jsme mívali jednu z našich odlehlejších kanceláří a právě tam se událo několik zajímavých příhod, které vám teď chci vyprávět.

***

Křepelčí šampion mezi šanony

Naši marghzarskou kancelář kouzelně prosvěcuje stydlivé jarní slunce. Visí zatím nízko nad obzorem, ale jaro už je cítit ve vzduchu. Je krásné toulat se s koněm po místních horách a vesnicích, poslouchat, co vesničany trápí a co jim dělá radost, a spát v komunálních domcích na zemi. A je krásné být zase zpátky někde, kde máme aspoň základní zázemí.

Po namáhavé třídenní jízdě na koni se mi zdá obyčejný tošák v kanceláři báječně měkký. Nějak divně se mi tu ale sedí, něco mě tlačí do zad. Aha, neopírám se o zeď, ale o police vestavěné do zdi a zakryté kusem látky. Když už mě police tlačí, alespoň se podívám, co v nich je. Kromě pár zaprášených šanonů a sešitů tam sedí ptáček. Ano, normální živý opeřenec. Vypadá docela spokojeně. Rychle a vyděšeně zatahuju závěs, aby ptáček neulétl a neutloukl se v místnosti o stěny.

„Wahíde, ve skříni je pták!“ rozrušeně oznamuji rusky místnímu vedoucímu programu, jen co ho ve velkém domě najdu. Wahída informace nikterak nevyvádí z míry. „Rozuměls? Je tam živej ptáček. Vedle v pokoji pod závěsem. Neměli bychom ho chytit a vynést ven?“ snažím se ho vyburcovat z letargie. „Já to zařídím,“ odpovídá konečně a mává na kolegu. Kolega odhrnuje závěs, bere opeřence do ruky, strká si ho do kapsy u kalhot a odchází.

Kdybych věděla, že ptáček má mezi našimi zaměstnanci majitele, vůbec by mě v polici nerušil. Jenže taková věc by mě v životě nenapadla. Tak jako si v Praze vodí někteří kolegové do práce psy, tady si asi lidé nosí do práce ptáčky. Vždyť je to logické.

Afghánci totiž milují zápasy. Milují buzkaši – hru, kde se jezdci na svých nejlepších, nejsilnějších a nejrychlejších koních přetahují a zápasí o bezhlavé tělo ovce, které může mít i třicet kilo. Oficiálně sice soupeří dva týmy, ale reálně hrají všichni proti všem a každý sám za sebe. V zápalu hry se mlátí hlava nehlava, teče krev z rozbitých nosů a úst, ale nikdy ne moc dlouho, protože všechny, všechno, i tu krev, rychle překryjí mraky zvířeného a všudypřítomného jemného afghánského prachu.

Pořádají se zápasy velkých pasteveckých psů i velbloudů. Jistě se ptáte, jak tohle všechno souvisí s ptáčkem u nás ve skříni? Poslouchejte dál. Místo klasických kohoutích zápasů jsou v Afghánistánu oblíbené zápasy s kauky (orebice). Kauci jsou krásní ptáci, které jejich hrdí majitelé chovají v poetických ratanových klecích, a ti nejcennější šampioni se prý krmí hlavně mandlemi a rozinkami. No a konečně se tu konají i zápasy malých křepelek. Hm, třeba jsem dneska měla tu čest setkat se v naší kancelářské skříni s místním ptačím šampionem a já si ho hloupě spletla se zatoulanou pohublou kosicí.

Oblíbený seriál s rozostřenými dekolty a ječivým dabingem

„Rychle, rychle, ať nepřijdeme pozdě,“ velí Kamila po společné večeři v marghzarské kanceláři a žene mě i ostatní kolegyně na hliněnou terasu. Síma pokládá na zem před okno mužské kanceláře igelit a všechny si na něj klekáme. Uvnitř sedí na tošácích muži a dívají se na televizi. Oblíbený indický seriál. Ale tahle místnost s televizí je na rozdíl od jiných našich kanceláří příliš malá a nebylo by vhodné, aby se v ní všichni muži a ženy dohromady tísnili. Takže ženy jsou dobrovolně venku. Jakékoliv řešení je dobré, pokud nenaruší dobré mravy a umožní všem zaměstnancům sledovat další díl indické rodinné ságy.

Najednou Kamila spouští strašný povyk. Mylně se lekám, že ji štípl štír. Ale ona jen energicky žádá, aby muži pustili televizi víc nahlas, abychom venku slyšely každé špitnutí o intrikách, které plánuje hlavní hrdinka. Malhika ukazuje, že umí křičet ještě hlasitěji než Kamila. Ta teď pro změnu musí překřičet i hlasitější televizi, aby muži slyšeli, že mají z okna odstranit brašnu na laptop, protože nám překáží ve výhledu.

A je to tady. Několikastý díl indického seriálu dabovaného v jazyce darí. Chvíli váhám, jestli se jedná o parodii, nebo je to skutečně v současnosti nejpopulárnější televizní pořad v Afghánistánu.

Ženské postavy jsou dabované neskutečně ječivými hlasy. Že by si Afghánci takto představovali ideál ženského hlasu? Nikoliv. Jen si tvůrci nebyli jistí, jestli se dabing s ženskými hlasy slučuje s dobrými mravy tak, jak je vnímají konzervativní muslimové v Afghánistánu. Zisky, které slibovalo promítání tohoto seriálu, však byly příliš lákavé. Muselo se tedy najít řešení. Aby dabovaly ženské postavy muži, to přišlo za vlasy přitažené i Afgháncům. Když je ale budou dabovat malí kluci a ještě přitom trochu zvýší hlas, bude to ono.

Afghánská televize si ještě musela poradit s jednou delikátní záležitostí. Indka oblečená do sárí je o dost obnaženější, než jak se považuje v Afghánistánu za mravné. Indické sárí sice zahaluje nohy, a když jeho nositelka chce, lze ho zavázat tak, aby se pod ním schovalo i břicho. Výstřihy ale mívají blůzičky od sárí hluboké, někdy přehluboké. Afghánský cenzor tedy dostal do ruky rozostřovací program s úkolem rozostřit dekolty na všech záběrech, na nichž je vidět indická herečka v sárí zepředu nebo z boku déle než jednu pikosekundu. Takových scén se v tomto seriálu nachází spousta. Indický režisér nejspíš doufal, že čím častěji divákům ukáže vnadné fešandy z lepší společnosti pěkně zblízka, tím vyšší bude sledovanost seriálu. V Afghánistánu však tento záměr zapříčinil, že polovina obrazu je věčně rozostřená. Ale kupodivu, na sledovanosti to rozhodně neubírá.

Vzhledem k tomu, že seriál pojednává o hinduistické rodině, je třeba, aby čas od času zašli do hinduistického chrámu nebo alespoň zapálili vonnou tyčinku na domácím oltáři Ganéšovi či jinému hinduistickému božstvu. To je po hlubokých dekoltech druhá věc, která pobouřila afghánské islámské cenzory. Snad se báli toho, aby nebyla afghánská televize nařčena z propagace uctívání model, za něž by podle Koránu nejspíš byla většina hinduistických rituálů ve filmu považována. Takže ano, hádáte správně, pokud se v seriálu odehrávají hinduistické náboženské rituály, je obraz opět rozostřen.

Cenzoři si velmi dobře uvědomují vliv televize na afghánské obyvatelstvo. Ten je teď totiž ještě silnější než v jiných podobných zemích kvůli tomu, že v minulosti většina Afghánců televizi nesledovala. Lidé buď válčili, nebo byli tak chudí, že si ji nemohli dovolit. I kdyby někdo náhodou neválčil a měl na televizi peníze, Tálibán by mu ji zakázal sledovat (a dokonce i vlastnit) pod pohrůžkou krutého fyzického trestu.

Po dnešní seriálové epizodě je v ženské noclehárně nebývalá tlačenice kolem plynové bomby, na které je shora našroubovaný vařič. „Copak kuchař dneska stávkuje a nevaří čaj?“ podivuju se. Afghánky odklápějí víko konvice na vařiči. „Já říkám, že voda musí vařit, ale ona tvrdí, že takhle teplá stačí, aby ses neopařila,“ vysvětlují jedna přes druhou, proč se dohadují. Chvíli trvá, než mi dojde, že to je voda pro mne, abych se po třech dnech prašné pouti na koni mohla omýt. Je to od nich milé.

Děvčata si nejsou jista, jestli tahle cizinka ví, co má dělat, když dostane konvici vařící vody, kbelík studené vody a ještě jeden prázdný umělohmotný lavor. I přes moje protesty, že to zvládnu sama, mi donášejí konvici do prázdné vybetonované místnůstky s odtokem vody v jednom rohu, které říkáme ženská koupelna. Všechna děvčata jsou vyskládána ve dveřích a nemají se k odchodu. Kolikrát za život taky budou mít možnost pozorovat cizinku, jak se myje? S úsměvem zavírám dveře. Pár jich ještě protestuje, že přece potřebuju někoho, kdo mi umyje záda. Snad jsem neudělala nějaké faux pas. Možná se opravdu myjí hromadně. Vždyť jsou tak zvyklé z hammámů. Tak teď už vědí, že většina cizinců se myje o samotě. To je pro ně určitě také zajímavé zjištění.

Dámská párty, kterou přerušil kuchař

Snad právě proto, že osud téhle země i většiny místních lidí byl a je tak těžký, umějí se Afghánci dobře bavit téměř kdykoliv a kdekoliv a dokážou si vychutnat všechny drobné radosti, které život přináší. Ale co afghánské ženy? Máte pocit, že afghánská žena se pořád mračí a je podrážděná, protože si kvůli tomu, že se narodila právě v této části světa, neužije v životě žádnou radost? Kdepak. Vedle jak ta jedle.

Ženy v Afghánistánu se umějí bavit stejně dobře. Hlavně když jsou muži mimo dohled a doslech. Právě teď a tady začíná ženská párty. Pánové laskavě zůstanou přede dveřmi; sem, do ženské noclehárny v naší kanceláři žádní muži nesmějí. Dámy si venku zují zablácené pantofle a mohou vstoupit. No nehleďte tak překvapeně. Žádné hogo fogo tu nenajdete. Tošáky podél zdí a tašky, ve kterých mají naše zaměstnankyně pár svršků a něco na zub. A pamatujte, tohle nejsou úplně průměrné místní ženy. Jsou celkem vzdělané a ještě k tomu chodí do zaměstnání. Naše dámy jsou velmi emancipované ženy z pokrokových rodin.

Než začne párty, musíme se na to náležitě nachystat. „Koukej, Lucidžon, to se musíš trochu snažit, aby ses Petrovi líbila, víš?“ domlouvá mi Kamila, které je asi trochu podezřelé, že zatím nemám žádné děti. Natahuje se pro kabelku a vysypává její obsah na zem. V hromádce nejrůznějších věcí nalézá ošoupanou krabičku s hnědo-červenými očními stíny, rudou rtěnku a řasenku. Než se vzmůžu na jakýkoliv protest, nanáší mi Kamila všechny tyhle barvy na příslušná místa obličeje. Rychle měním názor a místo kladení odporu se raději nehýbám, abych třeba nepřišla o oko.

Kamila mi rozmazává trochu své rtěnky po tvářích a je vidět, že je se svým uměleckým dílem na mém obličeji spokojená. Také Nazíma mezitím našla ve své čínské koženkové kabelce stříbrné barvy svoji hnědou rtěnku. Je však úplně vypotřebovaná. Nazíma mi názorně ukazuje, jak mám zalovit malíčkem ve zbytku její rtěnky a potřít si s ní rty. Bráním se, že jedna rtěnka přece stačí. Všechny ženy se shodují jako jeden muž (nebo žena?), že dvě rtěnky jsou rozhodně lepší než jedna. Vzdávám se a k velké radosti všech divaček si dobrovolně přidávám na obličej ještě pár barev.

Ostatní se mezitím také nalíčily. V chudých zemích, jako je Afghánistán, je třeba dávat bohatství na odiv a dokazovat ho hojností všeho možného i nemožného. Svým způsobem to chápu. Když ale pozorujete aplikaci této logiky do praxe, dostanete se do různých vesele absurdních situací. Třeba že se považuje za znak bohatství (a tudíž zároveň i za obligátně krásné), když je žena nalíčena tak, že by se i evropská prostitutka lekla.

Perské slovo pro nevěstu má stejný základ jako označení panenky. A skutečně, obličeje většiny nevěst pod hojnými nánosy nekvalitní čínské kosmetiky vypadají, jako by byly z umělé hmoty. Snad na tom má vinu také doba Tálibánu, kdy veškeré líčení a kosmetické salony byly zakázány, a ženy si to teď chtějí vynahradit.

Ve srovnání s afghánskými nevěstami-panenkami jsme tedy teď všechny téměř nenalíčené, ale oproti evropskému standardu vypadáme jako cirkusové plakáty. Ale jsme krásné. Takže se musíme vyfotit. A taky se fotíme a mnohokrát. Hakima vytahuje z kouta kazeťák, Qudsia loví z kabelky kazetu a pouští muziku. Afghánskou. A jde se tancovat. Starší, mladší, buclaté i hubené poskakují a natřásají se do rytmu, celkem ladně kroutí rukama. Musím taky, výmluvy se neakceptují.

Fátima si vzpomněla, že má ještě jinou kazetu. A zazní symfonický orchestr. Že prý jestli se mi hudba víc líbí, že je evropská. No nevím, zní to jako Labutí jezero. Nenápadně se pokouším zase si sednout na tošák, protože netuším, jak bych na tohle měla tančit. V tu ránu je majitelka kazety u mě, a ani nevím jak, ocitám se na její mohutné hrudi a jsem vláčena přes celou dlouhou místnost krokem, který by mohl připomínat valčík. Ostatní nadšeně tleskají, jak nám ten „evropský“ tanec jde.

Nevím, jestli se mám smát nebo tvářit vážně. Z pevného objetí, do něhož jsem se proti své vůli a bez varování dostala, mě zachraňuje až kuchař, který přináší ve velké termosce čaj a na podnose hrnečky. Opatrně klepe na dveře. Holky vypínají kazeťák a narychlo si přes hlavu přehazují šátky. Celé zadýchané se usazují na tošáky, povolují kuchaři vstup do ženského království a snaží se tvářit, jako by tu celou dobu způsobně seděly a povídaly si.

Za tanec a poslech hudby by je mohl někdo trestat před několika lety za vlády Tálibánu, ale teď ne. Stejně mají pocit, že by je při veselém křepčení neměl vidět ani kuchař. Ony jsou totiž emancipované ženy z města, které sem vždycky na několik týdnů jezdí pracovat. Kuchař je jednoduchý místní chlapík z vesnice uprostřed hor a možná by nemusel pochopit, co tady ty vzdělané zaměstnankyně po večerech provádějí. Jediný, kdo nás celou dobu mlčky sleduje, je Kamilina devítiměsíční dcerka. Aby se sama nepotulovala po pokoji a třeba se nespálila o kamna, posadila ji Kamila do prázdné kartonové krabice od televize. Zdá se, že holčička je tam spokojená. Čas od času se nad ní některá z žen skloní, pohladí ji nebo ji zlehka štípne do tváře.

***

Po taneční vložce začíná tradiční rozhovor. „Poslouchej, a kdo se stará o tvoje děti, když pracuješ v Afghánistánu?“ ptá se mě zamyšleně Nazíma. „Nebo jsi je přivezla s sebou?“ podivuje se rychle, když vidí, jak přemýšlím nad odpovědí. Teď je řada na mně, abych překvapila já ji. „Ale já ještě děti nemám,“ odpovídám s úsměvem. „A kolik ti je vlastně let?“ následuje snadno předvídatelné pokračování „výslechu“. Odpovídám, že dvacet osm a že děti budu mít, jen co se vrátím zpátky domů. Přece nemůžu o to potěšení s vnoučaty připravit babičky, dodávám rychle na vysvětlenou.

Vzápětí skoro cítím, jak všechny přítomné ženy téměř rentgenovými pohledy zkoumají přes široký pirón moje břicho, jestli už je nějaká ratolest na cestě, nebo jsem nějaká vadná a můj manžel mě nejspíš dříve či později zapudí. Tady to tak prostě je. I ve vzdělaných rodinách musí žena nejpozději do roka od svatby přivést na svět potomka, ideálně mužského pohlaví. A pak další a další děti.

***

Afghánistán vyniká v několika celosvětových ukazatelích. Například v porodnosti a plodnosti. Ve statistickém průměru tady na každou ženu v reprodukčním věku připadá pět dětí. „Lépe“ na tom je jen několik nejchudších afrických zemí. Možná si někteří z vás teď říkají, proč mají lidé tolik dětí, když jsou tak chudí a je obtížné, aby je všechny uživili. Jenže oni mají tolik dětí právě proto, že jsou tak chudí. Že vám to nedává smysl? Ale ono to svůj důvod má, jen poslouchejte.

V zemích, kde neexistuje žádný nebo téměř žádný systém státní sociální podpory, se o sebe musí lidé postarat sami. A kdo jiný by se měl postarat o stárnoucí rodiče než jejich děti? Je tedy třeba mít děti. Pokud víte, že Afghánistán patří mezi dvacítku zemí s nejvyšší dětskou úmrtností, chápete taky, že je moudré snažit se zplodit dětí co nejvíce.

Představte si, že se tady z každých deseti živě narozených dětí jedno nedožije pěti let. Během desetiletí válek, kterými Afghánistán v nedávné minulosti prošel, bylo třeba počítat i s tím, že ani ostatní děti to nebudou mít po dosažení pěti let jednoduché. Připočtěte k tomu, že tu většina žen nepracuje, tudíž dcery nejspíše své nemohoucí rodiče živit nebudou. Někteří synové se odstěhují za prací někam daleko, jiní třeba nenajdou žádnou práci. Váš sociální systém je vaše rozvětvená rodina. Čím více členů má, tím se nabízí větší šance, že se v rodině najde dost takových, kteří uživí staré rodiče, neprovdané sestry, studující sourozence a podobně.

Jak bílá velbloudice založila Mazáre Šaríf

Diamant neztratí na ceně, ani když spadne do kravince.

Perské přísloví

Abdur Rahmán ibn Muldžam ťal mečem a ten zasáhl Alího svým otráveným ostřím právě ve chvíli, kdy se Alí modlil ve velké mešitě v Kúfě během svatého měsíce ramadánu. Rána byla smrtelná; jednadvacátého dne měsíce ramadánu ve čtyřicátém roce hidžry Alí zranění podlehl a zemřel.

Alí ibn Abí Tálib, čtvrtý islámský chalífa po smrti proroka Muhammada a zároveň Muhammadův bratranec a zeť, měl mnoho nepřátel. Aby nikdo nemohl zneuctít jeho hrob, byl Alí pohřben na tajném místě kdesi v Nadžafu, v dnešním Iráku. Jenže po nějakém čase dostali Alího přívrženci strach, že místo jeho tajného hrobu bylo vyzrazeno. Proto tělo z hrobu vyňali, posadili je na bílou velbloudici a nechali ji jít, kam chtěla. Velbloudice šla po mnoho týdnů, než padla vysílením právě tady v Mazáre Šarífu v dnešním Afghánistánu.

Tedy abyste rozuměli, tehdy tu žádné město nebylo. Jen poušť. Dokonalé místo pro poslední odpočinek těla čtvrtého chalífy. Trvalo prý pět set let, než se Alí zjevil ve snu mulláhovi z nedaleké vsi, aby mu oznámil, že jeho skutečný hrob se nachází právě zde, a nikoliv v Nadžafu, jak se většina lidí stále domnívala. A opravdu. Na místě, které Alí v mulláhově snu označil, našli hrobku. Když otevřeli kovové dveře vedoucí dovnitř, leželo tam Alího tělo. Neporušené, i s čerstvou sečnou ranou od Abdur Rahmánova meče. Když se to doslechl seldžucký sultán Sandžar, nařídil vybudovat nad hrobkou výstavní svatyni, kolem níž postupně vyrostlo malé městečko. Alespoň tak praví místní legenda.

Jak hrobka, tak městečko byly sto let po zbudování srovnány se zemí Čingischánovými vojsky a byly znovu vystavěny až o dvě stě let později. Skutečného významu nabyl Mazáre Šaríf až po úpadku sousedního Balchu, který byl od pradávna hlavním městem provincie.

Mám na mysli onen slavný Balch, řecky zvaný Baktria, jedno z nejstarších kontinuálně osídlených měst světa, označované také Matka měst. Balch, který stál už za dob Ninive a Babylónu. Balch, tehdy zvaný Balhika či Valhika, byl slavným centrem hínajánového buddhismu s mnoha svatými stúpami. Město, kde Zarathuštra údajně poprvé kázal a kde také podle Firdausího zemřel. Město, které dalo Alexandru Velikému manželku Roxanu z Baktrie. Důležitý bazar na Hedvábné stezce. Slavné a nesmrtelné město, které po nájezdech Čingischánových i Tamerlánových vojsk vždy zázračně povstalo z trosek, srazil na kolena úplně jiný nepřítel. Když se roku 1866 rozvodnila řeka Balch, její vody zůstaly dlouho stát v blízkosti města. Vylíhla se v nich hejna komárů, kteří rozšířili strašlivou malarickou epidemii. Tehdy se rozhodl vládce Balchu přestěhovat své hlavní město do Mazáru a Balch od té doby existuje jako obyčejné afghánské město s neobyčejnou historií.

***

Mazár zaujímá v rámci celého Afghánistánu unikátní logistickou pozici, a proto byl vždy ceněným územím pro všechny dobyvatele i místní komandýry. Vždyť středoasijský veletok, řeka Amu, se odtud nachází, co by kamenem dohodil. Korytem řeky Amu probíhá afghánsko-uzbecká hranice a jediný afghánsko-uzbecký hraniční přechod (nedaleko uzbeckého města Termez) je od Mazáru vzdálený sotva hodinu jízdy rovnou krajinou. Přes kovový most Přátelství na řece Amu vedou koleje až do Mazáru a spojují jej nejen s Uzbekistánem, ale i s celým zbytkem Euroasie. Mazár je v současnosti jediným městem v Afghánistánu s přístupem k funkční železnici.

Není divu, že si sovětská vojska, která se snažila v osmdesátých letech ovládnout Afghánistán, vybrala Mazár jako svoji strategickou základnu. Když se Sověti v roce 1989 stáhli z Afghánistánu, o Mazár se přetahovalo hned několik místních komandýrů, než ho plně ovládl generál Dóstúm, jeden z pozdějších zakladatelů protitálibánské Severní aliance. Pod ochranou jeho milicí zůstal Mazár několik dalších let jednou z mála oáz klidu, kde lidé téměř nepocítili, že ve zbytku země zuří občanská válka a Afghánistán je kus po kusu postupně ovládán Tálibánem.

Dóstúm vybudoval v Mazáru a okolí téměř nezávislé impérium, ve kterém se platilo jeho vlastními penězi, a dokonce z mazárského letiště provozoval i vlastní leteckou společnost Balkh Air. Zatímco v kábulských ulicích Tálibán tvrdě vyžadoval nošení burek, v Mazáru nadále fungovala univerzita a podstatnou část jejích studentů byly ženy.

Dóstúmovo prosperující impérium se zhroutilo v roce 1997 poté, co ho zradil jeden z jeho  velitelů, Abdul Malik Pahláwan. Nejprve to vypadalo, že se Malik úplně zbláznil. Pozval zkrátka do Mazáru Dóstúmova úhlavního nepřítele – Tálibán. Říká se, že Tálibán za otevřené dveře do Mazáru Malikovi slíbil, že z něj udělá vládce Mazáru. Jiní tvrdí, že Tálibán Malika prostě uplatil. Tak jako tak, ze dne na den byl Mazár plný Tálibů, kteří začali nekompromisně odzbrojovat místní obyvatelstvo. Nebylo pochyb, že Malikova snaha domluvit se s Tálibánem byla naivní a že Tálibán ho oklamal.

Aby to rychle napravil, spojil se s místními hazárskými milicemi a obrátil se proti Tálibánu. To, co následovalo, se nedá nazvat jinak než hromadné vyvražďování Tálibů v ulicích Mazáru. Tálibové město moc neznali a byli spíše zvyklí bojovat v horách a pouštích než v úzkých uličkách bazaru. Krutá tálibánská odplata na sebe nenechala dlouho čekat. O několik měsíců později vtrhla tálibánská vojska do města a spustila šestidenní bezhlavé vraždění Hazárů tak kruté, že se Mazár vzdal. Tím v roce 1998 definitivně padlo do rukou Tálibánu poslední velké město v Afghánistánu. Jak Tálibán, tak Mazárští údajně používali k transportu zajatců do vězení kovové kontejnery. Tisíce zajatců v nich zemřely udušením už během převozu.

O tři roky později byl Mazár prvním velkým afghánským městem, které dobyla Severní aliance v čele s Masúdem a Dóstúmem. Jak velí tradiční kmenové zákony, bylo třeba tálibánské masakry pomstít. A tak po vítězné bitvě byly rukou vojáků Severní aliance povražděny další tisíce Tálibů. Těla mnohých z nich se později našla v masových hrobech.

***

Posílám vám tedy pozdravy ze Vznešené hrobky. Tak totiž zní doslovný překlad názvu Mazáre Šarífu do češtiny. Šest let po pádu Tálibánu tu už téměř nic nepřipomíná pohnuté události předchozích dvou desetiletí válek.

Město má v současné době necelých čtyři sta tisíc obyvatel. Na bazaru slyšíte vedle darí a paštštiny také uzbečtinu a turkmenštinu a část obyvatelstva tvoří také šíitští Hazárové. Díky své jedinečné strategické poloze je město hlavním obchodním centrem Afghánistánu a očekává se, že prodloužení železnice od uzbecké hranice až k Mazáru přinese městu nevídanou prosperitu. Vždyť je to jeden z mála pozemních hraničních přechodů, kudy lze do země celkem snadno importovat velké množství zboží.

Kromě obchodu vydělává Mazár i na malých, ale ne bezvýznamných nalezištích ropy a zemního plynu. Také se tu obchoduje s kůžemi karakulských tlustoocasých ovcí, stažených z ještě nenarozených nebo čerstvě narozených jehňátek. Tyto kůže jsou žádaným materiálem například pro výrobu karakulských čapek. Že nevíte, jak taková čapka vypadá a který barbar by nosil čepici z nenarozeného jehněte? Ale víte. Určitě jste ji viděli. S oblibou ji nosí třeba prezident Hámid Karzaj nebo na známé fotografii ji má i Muhammad Alí Džinnáh – zakladatel moderního Pákistánu.

Přes všechen obchod, kterým Mazár žije, ale nepůsobí nikterak hekticky. V létě ospalý, prašný a ochromený vedry, v zimě zamrzlý hluboko pod bod mrazu. I přesto se však místní rádi baví. Mazár je proslulý výborným buzkaši, které se na podzim hraje na prašné pláni za městem, i dalšími zápasy všech druhů, například psů, velbloudů nebo křepelek a orebic.

Celkově tu vládne zvláštní pohoda. Že by to souviselo s tím, co se v Mazáru pěstuje? Místní velmi suché podnebí se v podstatě nehodí k pěstování téměř ničeho – tedy kromě konopí, z něhož se tu vyrábí prvotřídní jemný nazlátlý balchský hašiš. Konopí totiž ke svému růstu potřebuje podstatně méně vody než jinde v Afghánistánu rozšířený mák setý, a ještě k tomu ocení hodně slunce a tepla.

***

Říká se, že tohle místo je tak svaté, že každý šedý holub, který k Alího hrobce přiletí, nejpozději do čtyřiceti dnů zbělá a že každá sedmá holubice je ve skutečnosti lidská duše. Ikonické zdobení mešity i okolních hrobek modrými kachličkami sice pochází až z devatenáctého století, ale je nádherné. Vesele modré jako hladina jezera nebo řeky, které horkému a prašnému Mazáru opravdu schází.

Vydržela bych celé dlouhé hodiny sedět na nádvoří, ve stínu minaretu a skrz modrou mřížku burky pozorovat bílé holubice, poutníky a věřící, jak se chodí klanět Alího hrobce. Tomu, že Alí je pohřben tady v Mazáru, a ne třeba v iráckém Nadžafu, sice věří jen malá část všech šíitů, ale ti afghánští určitě ano.

Alí ibn Abí Tálib se stal vlastně příčinou rozštěpení muslimské obce na dva hlavní proudy, které se později štěpily na další sekty a odnože. Sunnitští muslimové, kteří v současnosti tvoří mezi muslimy většinu, věří, že Alí byl čtvrtým a posledním islámským chalífou ubírajícím se správnou cestou. Šíitští muslimové jsou přesvědčeni, že Alí je jediným právoplatným nástupcem proroka Muhammada a že tři chalífové, kteří vládli po Muhammadově smrti před Alím, neměli právo tuto pozici zastávat. Šíité také považují Alího za prvního islámského imáma – vůdce celomuslimské obce umma. Všichni šíitští imámové pocházejí z Muhammadovy rodiny a šíité věří, že jsou neomylní a disponují absolutním věděním, díky němuž mají jako jediní na světě pověření vykládat Korán.

Úplně vzadu se před Alího hrobkou modlí i malang – potulný súfí ve vysoké špičaté kožené čepici, na které má nad čelem připevněný obrázek jakéhosi svatého. Veškeré své jmění v podobě nejrůznějších nádobek, uzlíčků a balíčků má na sobě navěšené pomocí provázků. Jeho šaty tvoří několik otrhaných vrstev. Opírá se o dlouhou poutnickou hůl, svou vrásčitou, sluncem sežehnutou, větrem ošlehanou tvář sklání k hrobce. Možná je to blázen, možná svatý muž. Možná obojí. Každopádně je tento malang důkazem toho, že súfijský mystický proud islámu, dříve v regionu velmi rozšířený, se Tálibánu nepodařilo zcela vymýtit, a to je dobře.

Súfismus je tradiční součástí afghánské kultury a dříve bývalo v Afghánistánu takových potulných svatých mužů mnoho. Jenže Tálibánu, vyznávajícímu hlavně striktní proud sunnitského islámu wahhábismus, vadily praktiky některých súfijských řádů, například užívání hudby a zpěvu během náboženských obřadů. Útlak súfismu Tálibánem velmi zredukoval počet svatých mužů, súfijských svatyní zijáratů i jejich veřejné uctívání. Dobrá zpráva ale je, že v současné době se súfismus a jeho veřejné praktikování mezi lidmi v Afghánistánu zase šíří.

Hodina astronomie pro tři generace Turkmenek a sto tisíc vlněných uzlíků

Smrt je jistá, hrob ani rubáš nikoliv.

Paštské přísloví

V naprostém tichu se na mne upírají oči několika pokolení turkmenských žen. Sedíme v pokoji, kde tyto ženy žijí. Copak jsem jim asi přijela říct? Možná budu zakládat další kroužek šití a vyšívání na stroji, stejně jako naše afghánské kolegyně před několika měsíci. Takové kroužky jsou užitečné. Z města se přivezou šlapací šicí a vyšívací stroje a také učitelka, která místní ženy naučí šít. A ony si pak můžou šitím aspoň trochu přivydělat. Je to ideální práce, která jde dělat doma.

Jedna z místních dívek staví přede mne na koberec termosku se zeleným čajem a hrnečky. Nabídka doprovodit kolegy na pracovní cestu do turkmenské vesnice přišla nečekaně a já jsem si ani nestihla zjistit, jak se turkmensky poděkuje. Tak se na ženy aspoň usměju. Všechny mi úsměv oplácejí. Všechny kromě nejstarší ženy v místnosti – babičky s tradiční vysokou pestrou čepicí na hlavě. Jakožto nejstarší ženě v rodině a matce mnoha synů jí všichni vyjadřují velký respekt.

Babička sedí na tošáku nehnutě jako sfinga a všechno pozoruje. Pohybuje jen palcem u nohy. Má na něm přivázaný provázek, který vede ke kusu látky zavěšenému na stojanu – vlastně je to taková minihamaka – a v ní leží nemluvně, které babička pomocí provázku houpe. Vida, alternativa existuje. Už jsem myslela, že všechna afghánská miminka se pokládají do dřevěných kolíbek, kam se pevně přiváží motouzem, aby ležela rovně, a do otvoru ve dně kolíbky, přímo pod zadeček miminka, se připevní hliněný nočník.

Než moji kolegové zkontrolují několik mostků, cest, klinik, zavlažovacích kanálů a škol, které tu pomáháme místním stavět v rámci programu placeného Světovou bankou a koordinovaného afghánskou vládou, mám možnost poznat, jak žijí turkmenské ženy v Afghánistánu.

Sem, k uzbeckým hranicím v severozápadním Afghánistánu, se totiž ve dvacátých letech, když Sověti anektovali středoasijské republiky, usídlilo mnoho uprchlíků z Uzbekistánu i Turkmenistánu a jejich potomci tu žijí dodnes. Tehdy utíkali před ruskými a později sovětskými vojáky, kolektivizací, nejistotou, podivnými novými pořádky i sovětským honem na kulaky, učence a islámské duchovní. Mnozí by v těch divokých letech možná skončili ve vězení, nebo dokonce byli zastřeleni. Jestli se jejich potomci mají lépe tady nebo by se měli lépe, kdyby jejich dědové a pradědové zůstali v Turkmenistánu, to nedokážu říct. Rozhodně jsou tady svobodnější a udržují tu své tradice a kulturu, které sovětizace v Turkmenistánu během minulých desetiletí téměř vytlačila.

„Je povinností cizince a cestovatele, aby trochu pobavil,“ řekl kdysi Tony Wheeler, zakladatel vydavatelství Lonely Planet, a já s ním souhlasím. Svolávám tedy ženy k sobě a ukazuju jim na displeji fotoaparátu své fotky. Třeba báječné písečné duny, přes které sem vede cesta z Mazáru. Správně jsem vsadila na to, že mnohé z nich se v životě nedostaly za hranice této vesnice. Moc se jim líbí fotky mazárské modré mešity i naší kanceláře v Mazáru. Tlačí se kolem mě, aby dobře viděly, a nevědí, jak moc se mohou přiblížit nebo jestli se mi smějí opřít o rameno. Tedy ty starší. Ty mladší nad ničím takovým nepřemýšlejí a rovnou to praktikují, jen co se protlačí až ke mně.

Vtom sousedovic kluk přivádí další dívku. Tahle na rozdíl od většiny ostatních v místnosti chodí do školy. To znamená, že mluví darí. A bude překládat. Jak je všechno relativní. Ještě včera jsem si přála, aby mi někdo překládal z darí do angličtiny. A dneska jsem vděčná za překlad z turkmenštiny do darí. Hned je o zábavu postaráno.

Po mnoha šálcích zeleného čaje mi otázka turkmenské matky vyráží dech. Kdyby tak výmluvně negestikulovala, ani bych nevěřila, že dobře rozumím. To, co ji zajímá, si překládám asi takhle: „Poslouchej, milá cizinko, ty jsi tam u vás studovala spoustu škol, tak to určitě budeš vědět. Náš táta tuhle říkal, že slyšel, že se naše Země točí dokolečka a ještě k tomu je kulatá jako míč. A mně to prostě přijde divný. Kdyby byla kulatá, tak z ní přece spadnem. A kdyby se kutálela, bude se nám točit hlava a třeba by nám bylo i špatně, ne?“

Na tuhle debatu moje darí rozhodně nestačí, ale to vůbec nevadí. Před početným publikem určuji, že kamna uprostřed místnosti představují Slunce. Já jsem jako Země. Měsíc pro jednoduchost raději nechávám stranou. No a pak obíhám kolem kamen a točím se kolem vlastní osy, jak to dělá Země kolem Slunce. Babička si na tu show vyndává z úst kuličku opia a strká ji na chvilku do kapsy u vyšívané vestičky.

Za představení sklízím uznalé mručení a verdikt, který chápu asi takhle: „No jo, tak asi měl táta pravdu, když to taky říkáš. Stejně je to divný a neumím si to moc představit. Ale hlavně že nám není špatně, jak se ta Země točí.“ A než jdeme spát, všechny děti v místnosti, které umějí aspoň trochu chodit, běhají kolem kamen a napodobují pouť Země kolem Slunce.

Za normálních okolností bych si řekla, že moje představení splnilo vzdělávací funkci na jedničku, soudě podle nadšených reakcí dětí. Jenže já z toho moc velkou radost nemám a jsem neustále ve střehu, abych mohla rychle vyskočit a zachránit nějaké dítě, až se mu zamotá hlava a spadne na kamna. Matky, starší sestry i babičku to nechává očividně v klidu. Inu, hlídat dítě jako oko v hlavě, když těch dětí máte třeba sedm a víc, asi dost dobře nejde, aby se ženská nezbláznila. Jsem moc ráda, když se zhasíná a my všechny uléháme na tošáky.

***

„Takhle máme nakreslený vzor a tady na osnovu vážeme uzlíky z barvené vlny,“ vysvětluje turkmenská dívka v  místnosti  vyplněné velkou dřevěnou konstrukcí, na které je vypnuta osnova budoucího koberce. Pak se kobercový polotovar ostříhá velikými nůžkami a koberec je na světě. Je to práce titěrná a pomalá. Těch uzlíků, které se musí uvázat, aby vznikl kvalitní koberec o půldruhém metru čtverečním, jsou stovky tisíc. Čím menší uzlíky, tím kvalitnější koberec.

Říkáte si, že ručně vázané koberce jsou pěkně drahé, takže se ta práce určitě vyplatí. Jenže. První problém je, že při vázání takhle malinkých uzlíků se nejlépe uplatní drobné dětské prstíky. A tak se holčičky, místo aby chodily do školy, celé dětství hrbí nad osnovou, uzlíkují a kazí si oči ve špatném světle.

Po světě vzniklo několik organizací zabývajících se certifikací koberců, které nejsou vyráběny dětmi ve školním věku. Pořád mi vrtá hlavou, jak taková certifikace může v realitě probíhat. Tady v turkmenských vesnicích tká koberce každá rodina doma. Když se do vesnice přiblíží auto a z něj vystoupí kontroloři, zpráva se rozšíří vesnicí jako blesk a rodiče rychle vyženou holčičky od stavů. Vždyť certifikovaný koberec se dá prodat ještě dráž a půjde lépe na odbyt, protože kupující se nemusí trápit, že kvůli jeho koberci někde otročí děti a je jim upíráno vzdělání.

Druhým problémem jsou překupníci. Přijedou do vsi a vykoupí koberce za zlomek jejich finální ceny. Kdo za takovou cenu neprodá, ať si koberec, na němž pracovaly dívenky a ženy celé týdny a někdy i měsíce, klidně nechá.

Tento problém je snáze řešitelný než dětská práce. Není tak těžké vysvětlit a pomoci místním, aby získali kontakty na obchody s koberci a odvezli jim koberce rovnou. Ne každý zvlášť, na to by neměli peníze. Ale když se celá vesnice domluví, nájem auta se při odvozu mnoha koberců snadno zaplatí. Pár nejschopnějších obchodníků z komunity pojede s koberci a bude cenu domlouvat přímo s prodejcem. Pokud neuspějí, půjdou o dveře dál, vždyť v Mazáru kolem mešity je takových obchodů mnoho. Tak dostanou za koberce zaplaceno mnohem více než od překupníka.

***

Turkmenské obchody s koberci kolem mazárské mešity vypadají jako z příběhů Tisíce a jedné noci. V celé místnosti není opravdu nic jiného než koberce. Pár jich leží na podlaze, ostatní jsou vyskládány na hromadách podél zdí. A turkmenští majitelé velmi dobře vědí, jak své zboží prodávat. Svým uctivým, trpělivým, ale velmi účinným přístupem většinou docílí toho, že ten, kdo se přišel jen podívat, odejde alespoň s jedním kobercem, a ten, kdo chtěl jeden koberec, si jich odnese hned několik.

Pojďte se se mnou podívat dovnitř. Dobrá, vybrali jste tenhle obchůdek s prosklenými dveřmi a maličkou zaprášenou výlohou. Hned za dveřmi si zujte boty a vkročte do království pohádkových koberců, které se skládá z jedné skromné místnosti se zdmi začazenými od kouře z kamen. Majitel vás usadí na koberec na zemi, zády se opřete o hromady složených koberců. V krásných zeleně a modře zdobených pijalkách vám prodavačův bača přinese zelený čaj.

Pak začne tradiční představení. Majitel před vámi rozbaluje jeden koberec za druhým. Dobře sleduje, které se vám líbí. Většina koberců má na šířku metr a na délku půldruhého metru. Téměř bez výjimky jsou všechny vlněné, tmavě červené, s černými či jinými geometrickými vzory.

Probíráte se rozloženými koberci. Ty, které se vám nelíbí, obchodník zase složí. Necháte si jich pár vytáhnout bokem, osaháte je, vyzkoušíte nehtem na spodní straně hustotu a pevnost uzlíků. Zase ukážete majiteli ty, které neprošly dalším kolem výběru. A když si konečně vyberete jeden – nebo nemůžete-li se rozhodnout, pak dva –, nad dalším šálkem čaje budete chvíli tiše a klidně smlouvat, než se dostanete na cenu přijatelnou pro vás i pro obchodníka.

Obchodník vám možná bude nabízet, že když si vezmete ještě jeden koberec, přihodí vám ho k vybraným dvěma za symbolickou cenu. Pokud ve vašich očích uvidí byť jen jiskřičku zájmu, přestane dále smlouvat o dvou kobercích a bude se chtít bavit již jen o třech. Jestli chcete pořídit koberec za rozumnou jednotkovou cenu, budete muset vzít tři. A raději ani nemyslete na to, že koberec, který tu stojí méně než dvě stě dolarů, byste doma pořídili minimálně za čtyřnásobek, spíše ještě za mnohem víc. Proč na to nemáte myslet? Aby si obchodník nevšiml, že si pohráváte s hříšnou myšlenkou koupit koberce rovnou čtyři.

Krůta, která se vozila autem sem a tam, a další neskutečné příběhy ze skutečného života

Hloupý vyprávěl, hloupější uvěřil.

Afghánistán je země prachu a růží, řekl už před několika lety ve své knize Martin Mykiska. A možná i někdo jiný před ním. Růže máme. Máme jich plné záhony. Podívejte, jak o ně Suhrob láskyplně pečuje. Tvrdí Afghánci, zvyklí na těžký život ve vyprahlé zemi, milují vodu, květiny a vůbec zeleň v jakékoliv podobě. Není divu, vždyť všech těchto věcí je v Afghánistánu nedostatek, a když se objeví, pak jen na kratičkou sezonu.

Prachu máme ještě víc než růží. Toho bychom klidně mohli mít méně. Přes léto je náš dvůr vždycky jedno velké prachoviště s několika trsy uschlé trávy. Po většinu ostatních ročních období to bývá bahenní aréna. Stačí k tomu jen trocha deště nebo sněhu.

Všichni jsme se s prachem a bahnem naučili žít. Návrh, že bychom mohli volejbalové hřiště na dvoře zatravnit, nás trochu vyvádí z míry. Snad se nám na dvě sekundy nechce rozloučit s tradičním prachem a měnit ho za nějaké vymoženosti. Ale představa zelené plochy za okny a konec věčného oprašování se a vymílání bahenních stříkanců z kalhot rychle spouští akci, o které nikdo zpočátku netušil, jak velkolepá bude.

Čekala jsem, že koupíme pytel se semínky trávy, rozházíme je po dvoře a možná je trochu pokropíme vodou z hadice. Že se tady boj proti prachu vede trochu jiným kalibrem, mi je jasné, jakmile vraty přijíždí corolla s kufrem plným trávníkových čtverců s kořínky v troše hlíny. Zahradník a údržbář Suhrob jásá, vykasává si rukávy piráče a zakleká k pokládání trávy na hřiště.

Leč ani druhý, ani třetí den se nikomu z nás nedaří lokalizovat na dvoře nějakou souvisle zatravněnou plochu. Jen Suhrob stále klečí na zemi a něco tam kutí. Při bližším ohledání zjišťujeme, že se Suhrob rozhodl z nakoupených čtverců separovat každou jednotlivou travičku a sází ji do rozrytého volejbalového hřiště. Jinak by prý uschla. Suhrob je zkušený zahradník, raději tedy mlčíme a pokoušíme se být trpěliví. Trvá to přes týden, než se hřiště neznatelně zazelená. Chodit po něm se samozřejmě nesmí do doby, než se tráva chytne a poprvé poseká.

Po celou dobu, co Suhrob sází jednotlivé rostlinky trávy, probíhá ramadán, muslimský postní a nejsvětější měsíc, ve kterém Muhammad poprvé uviděl zjevení. Když je všechna tráva zasazená, ramadán pomalu končí a všichni se těší na oslavu posledního dne ramadánu – Id-ul Fitr, kterému se tady prostě říká Íd. Během Ídu se pořádají velké hostiny a dětem se kupují dárky. Íd je pro muslimy asi tak důležitý svátek jako pro nás Vánoce.

Kolega Honza chce pro svůj místní tým v Zare připravit pohoštění. Jednak proto, že bude Íd, a jednak proto, že chystá svoji rozlučkovou oslavu, neboť bude z Afhánistánu brzy odjíždět. Ceny potravin před Ídem šplhají do závratných výšin, takže je výhodné nakoupit několik dnů nebo raději týdnů předem – tedy pokud to jde. Honzova krůta do této kategorie spadá. Jenže Honza je tak trochu tajnůstkář a nechává si svůj krůtí plán pro sebe.

***

Před mazárskou kanceláří se znenadání strhává strašný povyk. Hlídači i řidiči běhají po dvoře dokola, máchají rukama a křičí. Někteří vypadají docela nebezpečně. Tohle nevypadá jako tradiční tanec. Rychle přemýšlím, kde mám burku, abych si ji hodila přes hlavu a začala prchat po žebříku k sousedům, protože naši kancelář určitě přepadli nějací ozbrojenci. Vždyť kdo zemře za obranu víry během ramadánu, ten jde rovnou do nebe. Jak víme, obranu víry, alias svatou válku, džihád, si různí lidé vykládají různě. A vypadá to, že se nějací týpci rozhodli zarezervovat si jednosměrnou letenku do ráje ještě během tohoto ramadánu.

Než najdu klíče od pokoje nebo burku, objevuje se mezi hlídači na dvoře ohromná krůta, která si to neohroženě štráduje rovnou na volejbalové hřiště čerstvě osázené travičkou. Hlídači se jí staví do cesty, ale krůta je ignoruje. Když ji pořád obtěžují svou přítomností, rozbíhá se na nejbližšího hlídače a ten rychle prchá. Krůta už je uprostřed hřiště, kolem kterého jsme poslední dny všichni chodili po špičkách a se zatajeným dechem. Krůta se napřahuje obrovským pařátem a mohutně jím hrabe do čerstvě zasázené trávy.

Vztek na krůtu a kohokoliv, kdo ji sem vpustil, ve mně rychle roste. Ale nevím, co bych proti ní měla podniknout, když i ti srdnatí hlídači si od ní udržují bezpečný odstup. V tom se na scéně objevuje Suhrob. Malý vzrůstem, v ušmudlaném pracovním piráči a s hadicí v ruce. Dobře cílený proud vody na krůtu působí a ta prchá z hřiště. Zmáčená krůta je o dost krotší, takže ji Suhrob může chytit a přivázat provázkem za nohu ke stromu v bezpečné vzdálenosti od hřiště.

Další den se krůta poveze do Zare, bude z ní hostina a všichni zaměstnanci budou nadšeni. Alespoň tak to plánuje Honza. Leč když krůta triumfálně vystupuje po osmi hodinách jízdy z auta v Zare, dívají se všichni poněkud rozpačitě. Oproti Honzově domněnce, že krůta se v Zare nevyskytuje, a tudíž bude považována za cosi luxusního, se totiž ukáže, že krůt je v Zare dost a že všichni mají stejně raději skopové hody. Takže nakonec je místo krůty poražen beránek a krůta jede zpátky do Mazáru, kde ji městští zaměstnanci určitě ocení více než ti vesničtí v Zare.

Posíláme vám anděla, tak se o něj postarejte

„Ahoj, cesta probíhá v pořádku a posíláme vám do Mazáru anděla, tak se o něj, prosím, nějak postarejte. Ozveme se ještě, než vyrazíme do hor,“ volá nám z Vachánu Tomik do kanceláře. Nechce se moc rozpovídávat, satelitní telefonáty jsou drahé. Petr stojí uprostřed místnosti s telefonem v ruce a ptá se mě, co si myslím, že bychom jako měli dělat s tím andělem, až sem dorazí. Zasmějeme se tomu, těšíme se, až budou kluci zpátky z výletu, aby nám ten vtip vysvětlili, a pokračujeme v práci. On je Tomik takový vtipálek a nebylo by to poprvé, co jsem jeho vtip hned nepochopila.

Večer zase někdo volá. „Ahoj, já jsem Anděl…, Filip Anděl. Dorazil jsem v pořádku do Mazáru. Asi vám vaši kolegové volali, že přijedu,“ vysvětluje avizovaný anděl do telefonu, a protože nás nechce nijak obtěžovat, trvá na tom, že si najde na noc hotel a druhý den že se třeba sejdeme někde na kebab a kus řeči. Nechce se nechat přemluvit, aby šel spát k nám, že to bude pohodlnější, a hlavně bezpečnější. Volný tošák se u nás vždycky najde a teď tu máme dokonce spoustu volných postelí, protože naši kolegové vyjeli s párem českých horolezců na výlet do Vachánu.

Mezitím se dozvídáme, jak se semlel začátek téhle zvláštní příhody, ale pořád netušíme, jak bizarně se Andělův příběh bude vyvíjet dál. Naši kolegové se cestou do Vachánu staví na občerstvení v čajcháně. Tam probíhá s jejím majitelem obligátní dialog, kde kromě objednávky čaje, qabulí a kebabu kluci odpovídají majiteli, že pocházejí z „Čekoslovákia“. Majitel však nekýve neurčitě hlavou jako mnozí jiní lidé tady na vesnici a netvrdí, že v tom případě jsme dobří přátelé, ale pronáší: „Jeden můj přítel je taky Čekoslovákia.“

Teď se v roli pokyvovačů hlavou ocitají naši hoši a očekávají, že tím zdvořilostní rozhovor skončil, a oni konečně dostanou jídlo a pití. Ale není tomu tak. Majitel čajchány svou větu několikrát opakuje, a to čím dál tím hlasitěji a neodbytněji, a přitom píchá prstem vzhůru. Nikdo neví, jakou odezvu od nich čeká, a tak začínají uvažovat, jestli z toho nebude nějaký malér.

Majitel trvá na tom, že ho mají kluci následovat kamsi po schodech nahoru. Tam buší na dveře a z nich vykoukne zrzavý vousatý týpek v dlouhém piráči. Majitel mu opakovaně píchá do hrudi a opakuje svoje: „Čekoslovákia.“ Kluci se dávají do řeči a skutečně, tady, v jednom z nejodlehlejších míst světa i celého Afghánistánu, narazili na Čecha. Filip dokonce poznává Žebra, jednoho z horolezců, kteří se účastní výpravy, protože také pochází z Plzně.

***

Velmi brzy ráno se nám Filip hlásí z veřejné telefonní stanice a ptá se, jestli by nemohl zajít na návštěvu raději hned než až k polednímu. Nemáme s tím problém. Ale nevěříme, že by k nám trefil, i kdybychom mu popsali cestu. Tamní ulice totiž nemají jména a domy nemají čísla. Neexistuje přesná adresa a taky tu nechodí pošťák. Adresa je zkrátka popis cesty od velké křižovatky nebo obecně známé budovy. Rozhodujeme se, že Filipa vyzvedneme. Tvrdí, že bude stát před hotelem Borat. Svíjím se smíchy. V Mazáru přece není žádný hotel Borat. Ale protože to je prý někde u Modré mešity, věříme, že místo najdeme. Druhé kolečko kolem mešity skutečně odhaluje existenci hotelu Barat – a před ním čeká Filip.

„Trochu divně se na mě koukali, když jsem se ubytovával. Nic si z toho nedělám. Tady prostě z nějakýho důvodu vypadám podezřele. Ve Fajzabádu mě třikrát zatkli policajti, odvedli na stanici, nechali si ukázat pas a obsah brašny, a zase mě pustili. Když mě tam vedli potřetí, vrátnej se už chytal za hlavu a křičel, ať mě tam nevodí, že jsem v pořádku a že mě stejně zase za pět minut budou pouštět,“ začíná Filip vyprávět svůj téměř neskutečný příběh.

„Když za mnou včera večer přišel majitel hotelu Barat, že se mám hned vystěhovat, bylo mi to trochu divný, ale řekl jsem mu, že teď za tmy nikam nepůjdu, že se vystěhuju hned ráno. Pak přišli první policajti. Svalili mě na postel a chtěli pas. Jenže já mám pas v kapse na břiše, a když jsem si pro něj chtěl sáhnout, oni si mysleli, že tahám zbraň.

Říkám jim, že jsem turista, a voni, jestli jsem terorista. Pak mi prohledali batoh. Já s sebou vozím různý druhy čaje, protože mám čaj prostě rád. Když bral policajt do ruky pátej pytlík se sypaným zeleným čajem a ptal se: „Či az?“ a já mu zase říkal: „Čaj“, ani jsem si nemyslel, že by mi mohli věřit. Pak odešli. Sotva jsem zavřel batoh, do kterýho jsem zase naskládal všechny věci, přišli jiní policajti. A všechno znova. Prozíravě jsem už nechal věci z batohu venku, a udělal jsem dobře. Policejní kontrola na mě přišla za tu noc ještě několikrát.

Jedny z těch policajtů moc zaujaly moje samoskládací tyče od stanu. Tak jim předvádím rukama, že to je část stanu. A oni se ptaj, jestli se tím střílí. Já zas že ne, že se v tom spí. Koukali na mě jak puci, vrtěli hlavou a vedli si svou, že to je určitě nějaká futuristická zbraň, která kupodivu do Afghánistánu zatím nedorazila. Tak jsem ten stan prostě musel v pokoji postavit, aby mi konečně věřili a přestali požadovat, ať jim ukážu, jak se těma tyčkama zneškodní nepřítel, jakej to má dostřel a kolik lidí tím jde pokosit najednou.

Ráno jsem se sbalil a chtěl co nejrychlejc pryč. Ale představ si to, majitel hotýlku sedí před mýma dveřma a říká mi, že mě nemůže nikam pustit. Jestli jsem doteďka tušil, co se děje, tak od tohodle momentu jsem to vzdal. Před hotelem hlídali policajti, strašně moc policajtů. Nakonec jsem se s nima domluvil, že mě pustí přes ulici si zavolat, a pak už neprudili. Ale na ulici byla spousta lidí, nějaká sláva nebo co,“ vrtí hlavou Filip.

Začíná nám to zapadat dohromady. Dneska ráno byla ve městě slavnost k uctění výročí smrti Ahmada Šáha Masúda – schopného vojevůdce protitálibánské Severní koalice. V roce 2001 ho zabili dva Tunisané vydávající se za reportéry, když odpálili bombu ukrytou v kameře. Stalo se tak tři dny před útoky v New Yorku a Washingtonu jedenáctého září 2001.

Muhammad Atta, guvernér provincie Balch, si prý dal před slavností nastoupit velitele vojáků a policajtů a nechal se slyšet, že chce, aby ve městě byl během oslav naprostý pořádek, a jestli ne, pak osobně zúčtuje s každým, jehož pochybením by se něco stalo. Co tím Muhammad Atta, známý warlord, myslel, to si asi velitelé uměli představit, a tak se rozhodli nenechat nic náhodě.

A ejhle, doslechli se o divném chlápkovi, který se večer před výročím ubytoval v hotelu, přímo za místem, kde během oslav měla stát tribuna. Chlápek má velkou koženou brašnu přes rameno, dlouhé rezavé vousy zastřižené nad horním rtem nakrátko a dlouhý piron tombón s vysoko vysoukanými kalhotami. Jestli si tady někdo nějak představuje čečenského bojovníka za islám ve službách al-Káidy, tak Filip ve svém cestovním hábitu tento popis naplňuje na sto padesát procent.

Radíme mu, aby příště neříkal, že je turista, protože policajtům neznalým angličtiny to zní asi stejně jako terorista a moc mu to v takových situacích nepomůže. Lepší bude, když řekne, že je mosáfer – perské slovo pro poutníka. Ale před policajty vyděšenými rozkazem šíleného Atty je asi jedno, co by Filip říkal nebo neříkal.

Filip je ostřílený cestovatel a vypadá, že divoké příhody posledních dní snáší se stoickým klidem. Stejně se ho ale ptáme, proč se rozhodl vyjet si do Afghánistánu v době, kdy tu není, obzvláště pro člověka bez zázemí, úplně bezpečno. „Mě tahle země vždycky moc zajímala, tak jsem se sem chtěl prostě podívat,“ říká upřímně Filip. A hned pokračuje: „Ale teda byl jsem docela šokovanej už od překročení hranice z tádžikistánského Gorno-Badachšánu do afghánského Badachšánu v Iškašimu.

Když jsem putoval afghánským Badachšánem na západ, zasekl jsem se v Baharaku zrovna během ramadánu. Znáte to tam, ne? Totálně fousatá vesnice, warlordi, pěstování máku na opium, nedůvěra ke všem cizákům a tohle všechno. Nic moc příjemnýho. A druhej den za mnou přišel do hotýlku týpek s fousem jak Děda Mráz, nechal si mě zavolat, posadil si mě před sebe a oznámil mi, že je z místní Rady starších. Že Rada starších nade mnou po dva dny držela ochrannou ruku, ale dál už nemůžou. Že od příštího rána nebudu mít od místních vesničanů žádnou ochranu, a je tudíž v mém zájmu odjet.

To jsem chápal, byl jsem vděčný, že mě neunesli nebo nezamordovali hned, jak jsem do Baharaku vkročil, a že mi to takhle hezky přišli říct. Fakt docela férový. Moc rád bych hned odjel, ale ono nic nejelo. Místní jenom vrtěli hlavami a říkali, že je přece ramadán, tak kdo by kam jezdil. Pozdě večer za mnou ještě přišel asi stoletej dědek (kterej se doslechl o mé bezútěšné situaci) a přivedl osla, kterýho se mi snažil prodat za osmdesát dolarů. Trval na tom, že když vyrazím za rozbřesku, budu do dvou dnů ve Fajzabádu a osel to přežije, protoze je zvyklý nosit odpalovací rampu na rakety. Musím se přiznat, že vlastně už od samýho začátku se občas ptám sám sebe, co tady dělám. Takže jsem se rozhodl v Mazáru zažádat třeba o pákistánský vízum a rychle projet do Pákistánu.“

Jenže se ukazuje, že pákistánský konzulát v Mazáru turistická víza nevydává. Filip tedy musí přejet do Kábulu a zkusit to tam znovu. Mazár opouštíme s Filipem ve stejný den. Já letím a Filip jede po silnici. Potkáme se odpoledne v naší kábulské kanceláři. Na kusu papíru má v darí napsaný popis, kudy se k nám dostane, aby ho mohl ukázat taxikáři. Jsem trochu nervózní, protože ať počítám, jak počítám, už tu dávno měl být. Filip se objevuje až navečer. „No, to jsem mohl čekat. Zase mě zabásli policajti a odvedli na stanici. A ta byla úplně jinde, než kam jsem celou dobu mířil za vámi,“ sděluje už téměř odevzdaně.

Jsem ráda, že se Filip po večeři ptá, jestli může jít na pákistánskou ambasádu tak, jak je oblečený. Tedy s celou jeho tálibánskou vizáží. Kábul je Kábul a v ambasádní čtvrti nosí piron tombóny snad jen žebráci. Hledám nějaké evropské šaty, které by si na zítra mohl půjčit, aby ho vojáci nezastřelili hned na prvním check-pointu.

Dalších pár dní se ukazuje, že ani v Kábulu není úplně snadné dostat turistická víza do okolních zemí, pokud člověk nepřijel do Afghánistánu na dlouhodobé nebo pracovní vízum, ale na obyčejné turistické. Jedna ambasáda je nevydává, další má zavřeno kvůli nějakým svátkům a jiná by je vydala, ale až za tři týdny. Nakonec se Filipovi daří získat indické vízum. Znamená to sice, že si bude muset koupit letenku, která stojí víc než autobus, ale jakékoliv řešení je lepší než zůstávat v Afghánistánu.

Klíšťata, která cizopasila na afghánských želvách

„Tomiku, kamaráde, to bys nevěřil, na jaké téma píšu práci. No neuhádneš to, já ti to teda povím. Viry v klíšťatech cizopasících na středoasijských želvách, představ si,“ oznamuje nadšeně Tomikovi jeho kamarád biolog a hned se ptá, jestli by mu Tomik nemohl z Afghánistánu poslat nějaká klíšťata sebraná ze želv. Značně by mu to pomohlo rozšířit zkoumaný vzorek. Tomik přikyvuje a obratem fasuje krabičku laboratorních sklíček, mezi která má klíšťata chytat a pak je někdy poslat do Čech.

Tomik, jako správný manažer, hned úkol deleguje na Karimka a předává mu obřadně krabici se sklíčky. A čeká. Karimko, krom toho, že je Tomikův afghánský manažer, také studoval v Nitře a mluví slovensky.

Čas od času se Tomik Karimka optá, jestli už má nějaká klíšťata, a vždy dostane neurčitou odpověď. Po dvou měsících se Tomik dotazuje důrazněji, ale klíšťata pořád nikde.

Frustrovaný Tomik už neví, jak Karimka přimět, aby někde sehnal klíšťata, a tak se ptá: „Karime, a víš ty vůbec, co je to želva?“ Karim vrtí neurčitě hlavou. „No želva, to je prostě… no želva. Vždyť slovensky je to taky želva, ne? Jak se to řekne rusky, to nevím.“ (Karim mluví i rusky). „Počkej, nakreslím ti želvu… hmm, já moc kreslit neumím. Hele, želva z nárysu, želva z bokorysu, jasný?“ Karimko se rozzáří: „Ahaaa, Tomasko, my tomuhle zvířeti říkáme v darí ,kamenná záda‘, žes to neřek hned, že chceš tyhle kamenný záda. A slovensky sa to hovorí korytnačka.“ Tomik neví, jestli se má radovat nebo rozčílit. „Karimko, já nechci ty želvy, já chci ty klíšťata, co jsou někdy přisátý na želvách. Karimo, víš ty, co je klíště?”

Kalhotky, „Petrovo“ misky a jiné laboratorní sklo

Bylo, nebylo, útlocitným manželkám českých vojáků sloužících v Afghánistánu se zželelo chudých Afghánců a rozhodly se jim poslat nějaké obnošené šaty. Normálně je takový převoz materiálu z Čech kamkoliv do Asie nebo Afriky o dost dražší, než kdyby se šaty koupily na místě a tam se rozdaly, a proto se převoz nevyplatí. Ale protože krabice s šaty bylo možné poslat vojenským letadlem s dalším materiálem zadarmo, krabice skončily v Afghánistánu a obratem se ocitly v naší kanceláři. Celý den jsme byli všichni pryč, a tak krabice převzali naši hlídači, složili je do haly a na nic se neptali, prý už budeme vědět. Jenže my nic nevíme, jen se domýšlíme.

„Starý hadry, to pošlou, ale aby mi konečně dorazilo laboratorní sklo, to ne,“ chmuří se Tomik čekající na laboratorní sklo, které spřátelený český subjekt daroval střední zemědělské škole v Baghlánu. Tomik ji v rámci svého programu vybavuje. Nejlepší bude odvézt krabice na Afghánský červený půlměsíc a nechat si předání potvrdit na kus papíru, rozhoduje vedoucí mise a prosí o provedení úkolu Fedíka, našeho dlouholetého afghánského kolegu, který studoval a žil v Čechách.

„Šéfová, tak já ty krabice dovez do toho červenýho měsíce. S řiditelem jsme je tam otevřeli, aby jako věděli, co jim dáváme. No, prosimti, tam ti byly ženský poprsenky a kalhotky, takový krajkový, a červený a tak, víš, voni to Afghánci neznaj, strašně si to prohlíželi, prej abych jim řek, na co to je, já se strašně styděl. A pak tam byly normální svetry a tak, a ňáký nádobí,“ hlásí za pár dní Fedík.

Nádobí, nádobí… opakuje si Věrka a nejde jí to do hlavy. „Jak vypadalo to nádobí?“ ptá se jen tak mimochodem Tomik. „Nó né jako cibulovák, bylo takový skleněný průhledný. Takový malý taléřky a mističky a nějaký kusy skla, asi se něco rozbilo, ani nevim, na co se to může hodit, vy s takovejma věcema vaříte? Ale když to dávají, tak proč ne,“ uzavírá Fedík téma.

Tomik brunátní v obličeji a chytá se za hlavu. „Moje laboratoř! Misky, misky, to byly Petriho misky! Fedo, musíme je hned dostat zpátky!“ běhá Tomik rozčileně po místnosti. „Když jsme jim to jednou dali, to je blbý, chtít to znova zpátky. Ešti jsme od řiditele dostali papír, že to od nás vzali. Nemůžeme si ty Petrovo misky koupit někde na bazaru?“ zkouší se z diplomaticky zapeklité situace vyvléct Fedík.

Po pár dnech přemlouvání nakonec souhlasí, že ty „Petrovo“ misky, jak se jim rozhodl říkat, jsou tak vzácné, že je musíme dostat zpátky. A že kdyby je použili normální lidé na jídlo nebo na vaření, tak se z toho otráví. To dá rozum, vždyť jsou určené do laboratoře, kde jsou kyseliny, louhy a jiné jedy. A skáče do auta zachránit Petrovo misky před rozdáním bezdomovcům a bezdomovce před otravou Petrovo miskami.

Afghánská viagra, která běhá v zaprášených koutech

„Podívej, kámo, v tomhle pokojíku budeš dneska spát buď ty, nebo já. A jelikož je březen a venku je v noci docela zima, tak já ven nejdu.“ Pronáším v duchu ke štírovi, který na mě drze kouká ze zdi nad mojí postelí, právě když se chystám spát.

Jsem sice v Afghánistánu zatím jen pár hodin a tohle není ani můj pokoj, ani moje postel, ale prostě tu teď bydlím, a moc dobře vím, že to zvíře na zdi je štír. Podívejte na ten zakroucený ocásek s jedovým trnem, na ta klepítka na předních nohách. Štíra si bohužel s ničím nemůžete splést, ať jste unavení sebevíc. Taky mám jasno v tom, že štíři nejsou moji kamarádi.

„Milej zlatej, je mi líto, ale oba v tomhle pokoji opravdu spát nemůžeme,“ omlouvám se štírovi, který se rozhodl ignorovat moji výzvu, aby pokoj dobrovolně opustil, a zouvám pantofel. Ještě pro jistotu kontroluji, že v těžké čínské chlupaté dece na posteli nesedí další štír, klekám na postel a štíra na zdi plácám pantoflem.

Takhle to tedy chodí s preemptivní válkou. Vzpomínám si na den, kdy Američané vyhlásili válku v Iráku, a přesně tohle slovo použili. Musím souhlasit, že pokud opravdu hrozí velké nebezpečí, je preemptivní útok racionálním řešením situace. Nabízí se otázka, jak velké a reálné nebezpečí představoval Saddámův Irák a pro koho. Možná by mi štír taky nic neudělal, kdybych s ním uzavřela příměří, kdo ví? Já ale zastávám názor, že lepší zabít štíra hned, než si později vyčítat, že bylo hloupé se s ním snažit kamarádit.

Štír s mou nepřátelskou reakcí asi nesouhlasil, protože se mi celou noc zdá, že jsem zavraždila štířího tátu a všichni štíří bráchové a bratranci se mi přišli pomstít, jak už v této zemi bývá zvykem. To bude asi mou příliš bujnou fantazií, kterou rozjitřil příjezd do téhle úžasné země. Nebo si mám sen skutečně vykládat jako podobenství?

Moje noční příhoda nikoho z mých afghánských kolegů ráno nešokuje. Jediné, co chtějí vědět, je, kde se teď štíří mrtvola nachází a jestli si pro ni mohou dojít. Nepořádají soutěž o největšího zavražděného štíra, ani nejsou nadšení entomologové na honu za exemplářem do skleněné vitrínky. Ani se nechystají štírovi vystrojit pohřeb. Prostě ho chtějí vykouřit! Především štíří ocásek je dobré rozdrtit do tabáku a ubalit z něj cigaretu. Prý to ohromně posiluje mužskou potenci. Zkrátka afghánská viagra, která běhá v zaprášených škvírách a koutech.

***

Pochopila jsem, že hned první den v Mazáru jsem proti štírům vykopala válečnou sekeru. Nebo spíš zula vražednou pantofli. Po každém příjezdu do našeho pokoje v Mazáru nahlížím za lem levného čínského červeného koberce, pod tošáky a taky za závěsy. A často skutečně nacházím štíra nebo i dva. Nejspíš proto, že bydlím v nově postaveném hliněném pokojíku, který je relativně teplý a suchý, a to se štírům líbí. Dodržuji svůj princip, že se štíry se o pokoj nedělím.

Jednou, když v pokoji opatrně rozhrnuji závěs, vyskakuje z něj něco bílého, co mi padá na nárt a běží mi to nohavicí vzhůru po noze. Vždycky jsem myslela, že v kritických situacích nepanikařím. A taky jsem nezpanikařila. Ani jsem to nestihla. Reflex je rychlejší než sebebystřejší racionální myšlenka. Toho tvorečka jsem zběsilým třepáním nohy vyklepala z nohavice tak rychle, že jsem si ani pořádně nestihla uvědomit, co dělám. Co jiného by měl člověk taky dělat! Riziko, že mě štír pobodá, když budu opatrně sundávat kalhoty a potom odstraňovat štíra z nohy, je podle mě stejně velké, jako když ho velmi rychle setřesu a třeba budu rychlejší, než on vůbec stihne zareagovat. Každopádně, když zvířátko dopadá na zem, zadýchaná a s bušícím srdcem zjišťuju, že tentokrát to nebyl bílý štír, ale jen bílý gekon.

Štíří pomstě ale neunikám. Jednoho rána zvedá Petr v našem kábulském pokojíku svoji krosnu a objevuje pod ní obrovského štíra. Štíří šampion se nehýbe a doufá, že si ho nikdo nevšimne. Jenže Petr si ho všiml a udělal s ním krátký proces. Tuším, že ho musel v krosně přivézt z Mazáru, protože štíry jsem v našem kábulském domě ještě nikdy neviděla. Až takový kus světa se rozhodl štír projet, aby pomstil své soukmenovce. Cha, a marně!

Štíři jsou ale ještě mnohem zákeřnější a chytřejší, než jsem si myslela. On totiž štíří šampion nepřijel z Mazáru vykonat pomstu sám. Jak moudré.

Následující noc mě něco budí. V polospánku se mi zdá, že mi něco leze přes loket. Rychle to druhou rukou shazuju. Brrr, ale co to bylo? Bylo to velké a studené. Neomylné podvědomí mi našeptává, abych si mobilem posvítila na postel a podívala se. Vědomí unavené nedostatkem spánku, zapříčiněným mým přílišným pracovním nasazením v posledních týdnech, se odmítá zabývat čímkoliv jiným než odpočinkem. Přece jen však rozsvěcuju mobil a hele, ulomený štíří ocásek a vedle štíří tělíčko, ještě hýbe nožkami.

Tak to je paráda. Místo abych se vyspala, budu teď řešit, že mě štípl štír. Jsem z toho upřímně otrávená a naštvaná. Ale taky čím dál víc vyděšená. Místní bílí štíři nejsou smrtelně jedovatí. Naštěstí. Ale nikdy nevíte, jestli na ně třeba nejste alergičtí. Hlavně pokud vás ještě nikdy žádný neštípl. Preventivně polykám dva zodaky proti alergické reakci. Nevím, jestli to něčemu pomůže, ale rozhodně to neuškodí.

Přemýšlím, že bych měla někomu říct, co se stalo. Vycházím do druhého patra a sedám si na koberec v hale. Nebudu ho budit. Počkám tu chvilku a vzbudím ho jenom, když se něco bude dít. Anebo ho raději vzbudím hned. Opatrně osahávám nohy Tomikova zimního péřového spacáku. Je tak obrovský, že ve tmě jde těžko poznat, jestli v něm Tomik leží nebo ne. „Tomiku, kousnul mě štír,” oznamuju mu potichu. Tomik vyskakuje a neví, co má dělat. Nabízí mi, že mi přinese vodu.

Navrhuju, že si sedneme na terasu, budeme si půl hodiny povídat, a když bude všechno v pořádku, zase půjdeme spát. Kdybych se začala dusit alergickou reakcí, musí mě naložit do auta a odvézt co nejrychleji někam do nemocnice, kde mi píchnou adrenalin. Dělám si silné kafe, protože předpokládám, že pokud štíří jed působí tlumivě na nervy, je logickou protilátkou cokoliv povzbuzujícího, třeba kafe. Snad nedopadnu například jako ještěrka, které píchnutí štírem údajně způsobí úplné utlumení nervové činnosti, včetně vegetativních nervů odpovědných za dýchání – takže umře na udušení.

„Co ti mám povídat?” ptá se vyděšeně Tomik. „To je jedno, cokoliv,” snažím se mu vysvětlit a zároveň ho uklidnit, i když jsem sama docela vyděšená. Opakuju si v duchu i nahlas, že mnoho lidí umře z větší míry na vlastní vyděšení a stres než na účinky jedu hadů nebo hmyzu, takže bych se měla co nejrychleji uklidnit. Ono to není tak jednoduché, ale postupně se mi to daří. Držím si na poštípaném lokti umělohmotnou láhev se zmrzlou vodou, kterou někdo naštěstí zapomněl v mrazáku. Po půl hodině, která je pro alergickou reakci nejkritičtější, se nic dramatického neděje. Tomik prohledává můj pokoj, jestli tam nejsou schovaní další štíři, odtahuje tošák od zdi a dovoluje mi jít spát.

Ráno chvíli zápasím s pantoflemi, než se mi je podaří nazout. Pak šátrám po klice a vrážím ramenem do futra. To bude tím, že jsem málo spala, zdůvodňuju si. Když se špatně trefuju už do třetích dveří a je jasné, že na boku budu mít od futer pěknou modřinu, začíná mi to být podezřelé.

Mám spoustu věcí, které musím dost urgentně udělat. Třeba odpovědět na mail, který mě trochu naštval. Někdy buším prsty do klávesnice tak, až se třese celý stůl, a někteří dokonce přirovnávají můj styl psaní k malému zemětřesení. Dneska se ale žádné zemětřesení nekoná. Prsty odmítají poskakovat po klávesnici. Že štíří jed má tlumivé účinky na nervovou soustavu, to jsem věděla. Že ty účinky trvají déle než pár hodin, zjišťuju právě teď.

Pomalu vyťukávám a posílám všem kolegům zprávu, že mě štípl štír, a tudíž se odebírám do postele. Dám si ultrasilné kafe, budu si chvíli číst a zkusím jít pracovat zase za dvě hodinky. Ha ha. To, že za normálních okolností ještě mnoho hodin po kávě nemůžu spát, by mi teď přišlo k smíchu, kdybych právě nespala jako zabitá. Sotva se dotýkám tošáku, ani nemám čas sáhnout po knížce a už spím jako špalek. Starostliví kolegové chodí kontrolovat, jestli ještě žiju, a taky mě budit na jídlo. Spím skoro dva dny. Těžko říct, jestli je jediná příčina štíří jed nebo jestli přepracované tělo vycítilo příležitost vynutit si trochu odpočinku a sehrálo na mě tuhle habaďůru.

Hummus, čokoládové dortíky, vodní dýmky a sebevražední útočníci

„Dneska si každý objednáme opravdu jen jeden předkrm a jedno hlavní jídlo, jasný?“ zkouším se tentokrát vyvarovat zdraví ohrožujícího přejídání v libanonské restauraci v Kábulu a chvíli mylně věřím, že tentokrát se nám to opravdu povede.

Taverna du Liban patří opravdovému Libanonci Kamalovi a vaří tu samé pohádkové dobroty, které lze zapít pivem nebo vínem, a na závěr večeře je možné si zabafat voňavý ovocný tabák z vodní dýmky. Kamal neustále prochází mezi hosty, s každým si popovídá, všechny zná a na účet podniku všem posílá z kuchyně něco, co ještě nevyzkoušeli.

Můj naprosto jasný plán se hroutí jako domeček z karet, jen co ucítíme ty vůně, vzpomeneme si na báječné chutě, uvidíme skvělé pokrmy v menu – a všechny si je objednáme. Když se stůl začne prohýbat dalšími pochoutkami, které nikdo neobjednal, zoufale kroutíme očima a vzdycháme, protože už se nám do břicha nevejdou. Ale chvilku ještě posedíme, popovídáme a ony se začas do žaludku nějak poskládají. A když se s vypětím všech sil poskládají, vždycky ještě přinesou číšníci na stůl výborný poctivý čokoládový koláč, někdy třeba i s vanilkovou zmrzlinou. Nejlepší koláč v Kábulu! Odmítnout ho nemůžeme, vždyť je to milá pozornost pana Kamala.

Po ozbrojeném útoku islamistů na kábulský luxusní hotel Serena zpřísnily mezinárodní organizace a ambasády bezpečnostní pravidla pro své zahraniční zaměstnance a prohlásily návštěvu restaurací za příliš riskantní, tudíž zakázanou. Kdo může vyloučit, že se podobný útok nebude opakovat jinde?

Kamal ale ví, jak se dělá byznys. V Libanonu zuřila občanská válka dost dlouho na to, aby Kamal věděl, co je třeba v takové situaci udělat. Pětimetrová zeď kolem restaurace (lemovaná klubkem ostnatého drátu, samozřejmě) tu je pořád a kromě ní umístil teď kolem zdi i několik obranných valů z pytlů s pískem a zavedl „karanténní zónu“. To znamená, že když za námi po vstupu z ulice zaklapnou jedny těžké dveře do chodby, zkontroluje tu ochranka v neprůstřelných vestách, zda nemáme žádné zbraně. Někdy volají i Kamala, aby potvrdil, že nás zná. Pak se teprve otevřou druhé těžké dveře a my vstupujeme do restaurace. Tímto přístupem se Taverna zase rychle ocitla na seznamu několika málo restaurací povolených pro zaměstnance OSN, ambasád a podobně.

Proti ruchu a prachu šedivé ulice a nesmlouvavosti těžkooděnců v „karanténní zóně“ působí restaurace jako oáza klidu, osvětlená tlumeným světlem, plná vkusných orientálních kusů nábytku, lamp, polštářů, koberců a divanů.

Dodnes vzpomínám na Tavernu jako na jedno z mála míst v Kábulu, kde cizinec, obzvláště cizinka, může volně vydechnout a na chvíli nemyslet na všechny vojenské kontrolní stanice, atentáty, únosy a vůbec zhoršující se bezpečnostní situaci.

Když v lednu 2014 čtu ve zprávách titulek „Libanonský majitel kábulské restaurace zemřel při její obraně“, vím přesně, o co jde, a je mi smutno. Ani nejdůmyslnější bezpečnostní opatření Tavernu neuchránila před šílenci. Nejspíš jen oddálila provedení útoku o několik dní, týdnů či měsíců. Jeden tálibánský bojovník vyhodil do vzduchu kromě sebe i dvojité těžké dveře karanténní zóny a dva jeho kolegové se prostříleli až dovnitř a začali střílet do hostů. Kamal se jim postavil se zbraní v ruce, pár hostům a zaměstnancům restaurace se podařilo utéct, většina hostů byla zastřelena. Útočníky zneškodnila až afghánská armáda, když dorazila na místo.

Výlet na koních s bratrem toho, který znal cestu

Když ztratíš koně, nehledej podkovu.

Perské přísloví

„ D razí, není kam spěchat. Když vyjedete už teď ráno, dorazíte do Adžáru zbytečně brzy,“ snaží se nás uklidnit mulláh Šamšulláh, protože pořád ještě shání koně, které nám včera slíbil. A vůbec má spoustu dobře míněných rad a výmluv, které mu nějak přestávám věřit. Něco tu nehraje, ale co to jenom je?

Aha, už je to venku. Zabiho bratr, který naše kolegy touto cestou z Darajsúfu přes sedlo do Adžárského údolí u Bamjánu minule vedl, s námi dnes nemůže jet. Pojede tedy náš známý Zabi, jeho přítel a majitel koní. Vlastně je to dobře. Zabiho známe, je šikovný a je na něj spoleh.

Petr dostává silného paličatého hřebce, já prosím o pokojnou kobylku. Na koni jsem už párkrát v životě seděla, ale skutečně jezdit jsem se nikdy neučila. Ani tady mě to nikdo neučí, protože jízda na koni je pro všechny samozřejmost. Afghánci nejspíš umějí jezdit na koni hned, jak se narodí. Ani se sedláním koní se příliš nepářou. Jako uzda poslouží obyčejný provaz a komu by snad dřevěné sedlo bylo moc tvrdé, ten přes něj dostane velký děravý polštář vycpaný slámou. Tedy to je standard pro „cestovní“ koně a jezdce. Pokud jde o koně a jezdce buzkaši , na jejich styl jízdy je třeba trochu lepší vybavení.

Uzda se v Afghánistánu drží jednoduše rukama. Žádné sofistikované proplétání mezi prsty, o kterém se baví jezdci v Evropě. A tak je to se vším. Afghánští koníci jsou o dost menší než ti, které známe z Evropy, ale zase jsou větší než třeba v Mongolsku. Kůň se teoreticky popožene příkazem „ču“ a zastaví slůvkem „bas“ (dost). To už je proti Mongolsku pokrok, protože tam se sice pro rozjetí koně taky používá „ču“, ale slovní příkaz pro zastavení se nám nikdy zjistit nepodařilo.

Stejně mám pocit, že tak jako kůň mongolský se musí i ten afghánský popohnat jezdcovým kopnutím a je úplně jedno, co u toho říkáte nebo křičíte. Se zastavením je to podobné. Dá se spolehnout jen na rázné a silné přitažení uzdy.

Afghánští koně, stejně jako afghánští lidé, jsou velmi svéhlaví. A vlastně to zásadní, co jsem se o koních v Afghánistánu naučila, je, že je musíte přesvědčit o své autoritě pouze silou své vlastní osobnosti. Jedině potom budete rozhodovat, co kůň udělá, kam pojede a jak rychle. Pokud se vám to nepodaří, dělá si kůň, co chce. Sílu vaší osobnosti poznají koně (aspoň ti afghánští) rychleji a lépe než mnozí lidé.

Při seznámení pomalu hladím svoji kobylku po nose. Přitom přemýšlím, jak se na takového afghánského koně asi nasedá. V tom přibíhá z bazaru Feda a vytahuje z tašky provaz. Řeže ho asi na dvoumetrové kusy a na koncích zručně váže smyčky. Tento výtvor pak provléká pod sedly. Jo ták. To jsou třmeny. Opřít se do nich nohou, aby člověk mohl nasednout, ale nejde. V těchto domácích třmenech musíte mít obě nohy naráz nebo žádnou, jinak vám provazy zpod sedla vyklouznou. Takže se nastupuje tak, že si koně přivedete k nejbližšímu kameni nebo jiné terénní nerovnosti, na ten vylezete a pak se z něj vyhoupnete do sedla. A ještě je dobré mít na koně větvičku, kterou ho můžete švihat po zadku, když se mu nechce jít. Tedy pokud nevlastníte fešný kožený bičík, ale ten já rozhodně nemám.

Mojí hnědé kobylce se mezi nohama plete hříbátko. Prý jsou mu dva měsíce a půjde celou cestu s námi. Chci věřit, že majitel koní je soudný a ví, že hříbátko takovou cestu zvládne. Snažím se kobylce ukázat, že odteď jsem její paní, ale zároveň že nejsem tyran, který by ji mlátil hlava nehlava. Moc mi to nejde. Cítí, že na koni jezdit neumím, a dělá si, co chce. Naštěstí se většinou přizpůsobuje pohybu ostatních koní v naší karavaně, takže si spíš připadám, jako bych jela na ovci, a ne na koni.

Ráda bych si ze stromu utrhla větvičku. Ale kobylce se ke stromu nechce. Že by tušila, co mám za lubem? Afghánec projíždějící kolem na koni se shovívavě usmívá, trhá větev, podává mi ji a naše malá karavana se dává na pochod.

Ještě že darajsúfské a adžárské kaňony, kterými vede většina cesty, jsou tak úchvatné. Díky nim aspoň chvílemi zapomínám na to, v jak nezvyklé poloze se nacházím a že mě z toho po pár hodinách asi bude bolet celá spodní část těla.

***

O zdejších horách se traduje, že v jeskyních a pod zemí tu leží schované obrovské poklady. Místní nemají rádi, když se jim tu potloukají cizinci, protože je podezřívají, že hledají tyto poklady. Hlavně prý sem jezdili hledat a kopat američtí vojáci, a všechno, co našli, si také odvezli. Věřte, jestli chcete, nebo taky vůbec věřit nemusíte. Kolik vypravěčů, tolik verzí příběhu.

Každopádně je jasné, že místní nevěří, že mohou existovat cizinci, kteří se tu s velkým batohem toulají kaňony a přes skalnatá sedla a skutečně se kochají jejich úžasnými barvami i tvary, protože doma takové nemají! Pcha, kdo by skočil na tak hloupou výmluvu. Takové hory jsou přece za trest. Kdyby tu místo nich byla řeka a v ní ryby! Nebo aspoň široké údolí s úrodnou hlínou, kde by se dalo něco pěstovat, kde by rostly stromy a květiny. Ale hory? Koho jiného můžou zajímat než hledače pokladů, válčící či ukrývající se mudžáhidy nebo Tálibánce?

Šeří se. Vesnic je tu poskrovnu a z toho mála, co o tomhle kraji víme, je zřejmé, že místní nejsou právě přátelsky naladěni vůči výletníkům, jako jsme my. Přemýšlím, kdepak asi bude nejbezpečnější složit hlavu. Říkám si, jestli nám naši afghánští přátelé nepovídají o místních lidech nepěkné věci prostě proto, že patří k jinému etniku, kmenu nebo klanu. Tak to prostě chodí. A my, cizinci, nejsme zdaleka tak nestranní v místních klanových nevraživostech, jak by se nám chtělo věřit.

V situaci, kdy nás někdo z místních provází, je to on, komu jsme se rozhodli věřit, on nás dočasně „adoptoval“, on ručí za naši bezpečnost. Jeho nepřátelé jsou v tomto momentě do určité míry i našimi nepřáteli, nebo minimálně nám ochotně nepomohou, když budeme v nouzi. Na druhou stranu jeho přátelé jsou i našimi přáteli, a na ty se můžeme spolehnout. Každopádně naši místní průvodci rozhodli, že nejlepší bude, když přespíme na policejní stanici, a ráno zase pojedeme dál.

Podle našich bezpečnostních pravidel bychom se měli držet dál od uniforem všech bezpečnostních složek místních i cizích, protože právě ony bývají nejčastějšími terči tálibánských útoků. Ale pokud naši průvodci vyhodnotili tamní policejní stanici jako nejmenší zlo, respektujeme to a nepřemýšlíme příliš, zda báchorky, kterými se to snaží zdůvodnit, jsou pravdivé, či nikoliv.

Necháváme na našich afghánských průvodcích, aby nás v zapadlé stanici na břehu velké řeky řádně představili místnímu policejnímu komandýrovi a vysvětlili mu naši situaci, jak se tady od cizích a neohlášených návštěvníků očekává. Jsme pohoštěni spoustou čaje z termosek a bonbony. Pak jsme odeskortováni do sousední přízemní hliněné budovy.

Policisté radí, ať odsuneme stoly stranou a na hliněné podlaze si rozložíme karimatky a spacáky. Ještě nám ukazují, za který roh máme chodit v noci na záchod. Tedy ne že by tam stála kadibudka. Je tam jen malé křoví. Ale když v noci uvidí ve svitu měsíce naše siluety na správné straně policejní stanice, nebudou po nás střílet, protože budou vědět, že jsme to my. Což je docela výzva.

Představuju si, jak se úplně rozespalá soukám v noci ze spacáku a marně se snažím v černočerné tmě zorientovat, na kterou stranu že to mám jít, aby si mě policisté nespletli s banditou. Ihned do sebe přestávám klopit hrnky zeleného čaje, abych v noci takový problém raději vůbec nemusela řešit. Vím totiž, že orientace není moje silná stránka ani v úplně bdělém stavu a za bílého dne.

Ještě že jsme se ztratili

Po čarokrásných kaňonech se ocitáme na širé stepi. Ideální terén k tomu, aby se koně pořádně rozeběhli. Ani se moc nemusím snažit, moje kobylka stále dělá to, co ostatní, takže za chvilku letíme taky. Pevně se jí držím všemi končetinami a užívám si přechod z hopkavého klusu do trysku, kdy mám pocit, že najednou plachtíme vzduchem.

Po nějaké době už mám ale toho tryskání dost. Snažím se kobylku zabrzdit silným zataháním za uzdu. To funguje, ale jen chvíli. Protože ostatní koně stále letí tryskem, kobylka se zase rozbíhá. Nejsem takový Rambo, abych uzdu udržela potřebnou silou deset minut, nakonec to tedy vzdávám a doufám, že ostatní přestanou letět tryskem. Ale oni ne. Začínám mít pocit, že se už neudržím. Instinktivně chňapnu kobylku i za hřívu. Nejspíš vůbec nevypadám jako hrdý Vinnetou na koni Ilčí, ale aspoň si nenatluču nos. Snad.

Když vjíždíme už zase pomalou chůzí do soustavy kaňonů, začíná se naší malou skupinkou šířit nejistota. Někteří mají pocit, že bychom měli jet jinudy, ale neshodují se na tom, kde jsme sešli z cesty. Po další hodině všichni, kdo aspoň trochu tuší, kudy má cesta vést, uznávají, že jsme jinde, než máme být.

Obracíme se na Zabiho přítele, zda se máme vrátit, nebo kudy máme vlastně jet. Dívá se na nás překvapeně. „Ale já cestu přece neznám, zná ji Zabiho bratr, který dneska neměl čas, tak poslal Zabiho a Zabi si s sebou vzal mě, aby nejel sám,“ odpovídá nám s úplně nevinným výrazem ve tváři. „Mysleli jsme, že cestu znáte vy, a jen potřebujete někoho, kdo zná lidi ve vesnicích po cestě. To Zabi, když jim řekne, že je od  mulláha Šamšulláha, tak nás přijmou a pohostí,“ vysvětluje hoch, jako by se nechumelilo. Jenže ono se chumelí. Není problém domluvit se s lidmi z vesnic. Ony tu totiž už posledních pár hodin po cestě stejně ani žádné vesnice nejsou. Jen stále se zvyšující hory, větvící se údolí a četné boční soutěsky. Místní soustava kaňonů je ve skutečnosti takový skalní labyrint.

Vysíláme Zabiho zpátky do poslední vesnice, aby se zeptal na cestu. Snad se stihne vrátit, než se setmí. Kluci mezitím šplhají se satelitním telefonem průrvou ve skále nad kaňon, aby zachytili signál a zkusili zavolat do kanceláře. Mohli by se tam poptat lidí, kteří tenhle výlet už někdy absolvovali. Feda se jede podívat kus zpátky k místu, kde jsme měli podle něho odbočit.

Všichni kromě Zabiho se vracejí s informací, že jedeme špatně, ale nevědí, kudy jít správně. Začíná se smrákat. Rádi bychom ještě dnes přešli hřeben. Vydáváme se tedy do bočního údolí. Třeba to tudy půjde. Místy jdeme po sněhových plotnách. Stoupáme příkře do kopce a pak narážíme na téměř vertikální stěnu. Někteří spekulují, že by měla jít vylézt. Tam, na pravé straně, je trochu sešikmená, tudy se určitě dá jít. Moc tomu nevěřím, ale i kdyby, pak jen za světla a bez koní. Teď už je úplná tma. Zamítáme návrh přespat v právě objevené jeskyni, protože polovina výpravy nemá spacák do mrazu, a vracíme se do poslední vesnice.

Všichni jsme už dávno sesedli z koní a vedeme je. Ve tmě na úzké cestičce lemované příkrým srázem to je lepší. Mám pocit, že mě moje kobylka následuje bez protestů. Její oddanost mě skoro až dojímá. Potichu doufám, že hříbátko ji pořád následuje. Prostě věří, že ji vedu správně. Jenže já vůbec nevidím, kam šlapu, protože máme jen jednu čelovku na sedm lidí. Nebo třeba jde tak klidně proto, že ve tmě vidí lépe než já? Kéž by. Dnes jsme na cestě už čtrnáct hodin.

Hlásím majiteli koní, že už nemám sílu kobylku vést a že ji nechávám jít jen tak. Nevím, jestli půjde dobrovolně za námi nebo se někam zaběhne. Mám o ni i o její hříbátko strach, ale sama sotva pletu nohama.

Když vycházíme z kaňonu, vidíme už v dálce světýlka vesnice. Než se do ní dostaneme, ještě musíme seběhnout velký kopec, přebrodit potok a zase vystoupat nahoru. Jsem tak unavená, že je mi úplně jedno, kudy jdu. Asi to bude bramborové pole, ale neztrácím energii hledáním cesty. Poté, co jsme spatřili světla z vesnice, se na posledních dvou kilometrech celá naše skupinka rozpadla a každý míří za světly cestou, kterou považuje za nejkratší.

Ani nevím, jak se dostávám dovnitř. Padám na koberec v místnosti pro hosty – v domku, s jehož majitelem Zabi před chvilkou domluvil, že tady můžeme dnes přespat. Ještě že majitel domku poslal někoho na začátek vesnice, aby v černočerné tmě odchytával členy naší výpravy a odváděl je sem. To byl ten neodbytný hlas, který na mě pořád volal a blikal baterkou a který jsem bez přemýšlení a k smrti unavená následovala mechanicky až sem.

Ostatní už dorazili taky. Sedí u  buchar , mají červené tváře a únavou jim ani nejsou vidět oči. Domácí před nás pokládají dastarchán se starým tvrdým chlebem a horký čaj. Pomalu se scházejí sousedé a všichni usedají v naší místnosti. Nikomu z nás nejspíš vůbec nevadí, že nás pozorují jako zvířátka v zoo. Když se trochu posilníme čajem a chlebem, využíváme toho, že se tu sešla celá vesnice, a přes Fedu se všech místních mužů ptáme, kudy vede cesta. Popisují nám ji celkem přesně.

Zítra ráno to zkusíme znovu. Ale možná bychom se ještě mohli zeptat, jestli je cesta průchodná, případně kolik tam leží sněhu a podobně. Všichni nás jako jeden muž ujišťují, že na cestě není žádný problém. Ale pozor. Nejsme my ve Střední Asii, kde prostě nejde jen tak přiznat, že něco nevím? Otázky je třeba klást jinak.

„Kdy jste tou cestou šli naposledy?“ ptáme se. Dovídáme se, že poslední člověk, o kterém bezpečně vědí, že cestu prošel jedním nebo druhým směrem, tak učinil minulý rok na podzim. Ptáme se tedy, jestli není divné, že letos tudy ještě nikdo nešel. Nahoře přece leží spousta sněhu, hlavně v bočním kaňonu, jímž se k sedlu stoupá, a cestu letos zatím projít nelze. Mám radost, že jsme se nakonec dopídili informací, které jsme potřebovali. Po dnešním pochodu přes sněhové plotny nám tyto zprávy docela dávají smysl. Zavoláme tedy terénní auto, které na nás čeká v Adžáru, aby pro nás přijelo na tuto stranu hor. Až sem pro nás ale dojet nemůže. Sem totiž pro auta nevede žádná cesta. Musíme se zítra vydat na koních zpátky a pozítří v poledne bychom mohli dorazit k prašné děravé silnici, kde na nás bude čekat naše auto. Letos tu sníh holt roztává o něco později než jiné roky. Ještě že jsme dnes zabloudili a neuvízli v zasněženém sedle.

Jak já se po těch dvou dlouhých dnech na kobylce těším na desítky nekonečných kilometrů po prašných tankodromech, kdy se povezu na vrzající, špinavé, ale měkké a pohodlné sedačce auta. Ano, po tankodromech. To je totiž slovo, které velmi přesně vystihuje stav místních silnic. Ačkoli tato část země leží ve střední části Afghánistánu, je pro pozemní dopravu i na afghánské poměry špatně dostupná.

Jak Čoudy bloumal v noci po domě se zapáchajícím kbelíkem

„Tady dneska přispíme u mýho kamaráda inžinýra,“ ohlašuje Feda bez varování v Polichumri, když stále ještě věříme, že dneska do Bamjánu dojedeme. Ale nehádáme se. Asi k tomu má nějaký pádný důvod.

Dům zvenku vypadá jako každá jiná vesnická stavba z vepřovic. Nevlídná, nenahozená, nenatřená. Ani vápnem. Ale když projdeme dovnitř, ocitáme se rázem v jiném světě. Uklizeném a načančaném. Nejsme samozřejmě v domě samém. Afghánci si nevodí cizí návštěvy do obýváku, ale do místnosti pro hosty, která bývá oddělená od zbytku domu. Jak by jinak mohl pán domu zaručit, aby jeho manželka (případně manželky), maminka a dcery mohly v klidu vařit a vykonávat domácí práce, aniž by je bez šátku nebo burky zahlédlo oko cizího muže?

Místnost pro hosty je tady mnohem luxusnější než naše včerejší skromné ubytování v komunitní místnosti ve vesnici v horách. Sedíme na vysokých tošácích v pokoji s neuvěřitelně kýčovitými tapetami, lustry a závěsy z umělého brokátu. Je vidět, že inženýr sáhib je bohatý člověk. Čaj a večeři nám servíruje pán domu nebo jeho syn. Ženy, které nám výtečné qabulí navařily, nejspíš neuvidíme, nepozdravíme, ani jim večeři nepochválíme jinak než přes jejich muže.

Tato část domu pro hosty je tak luxusní, že má i vlastní koupelnu. Je to tmavá studená místnost s hliněnými zdmi a hliněnou podlahou, ve které zeje díra. U zdi leží dvě prkna. Inženýr sáhib nám pro jistotu názorně ukazuje, jak taková koupelna funguje. Z chodby si do koupelny vezmete kbelík se studenou vodou. Pak dveře koupelny zevnitř zapřete dřevěným klackem, svlečete se, položíte prkna podél výlevky, stoupnete si na ně a hrnečkem se poléváte vodou z kbelíku přímo nad výlevkou tak, aby pokud možno co nejméně vody teklo po podlaze. A to proto, aby se hlína z podlahy zbytečně neodplavovala a inženýr sáhib nemusel podlahu brzy opravovat.

Pak se osušíte, oblečete, prkna vrátíte ke zdi a vynesete prázdný kbelík zpátky na chodbu. On se do pár minut zázračně naplní (synek nebo jiný hošík doběhne ke studni pro vodu) a může se mýt další člen výpravy. Cestou z koupelny labyrintem domu nám pan domácí ukazuje také bytelná dřevěná vrata s velkou závorou. Vrata vedou do  zenany – ženské části domu.

Ráno se všichni budíme do frišného vzduchu, krásně vyspaní – tedy kromě jednoho. Čoudy vypadá, jako by celou noc zápasil s Tálibánem. A vypráví nám neskutečnou historku, která se mu v noci přihodila. S jeho svolením se o ni s vámi podělím, protože kdyby se nestala ve skutečnosti, nikdo by ji nevymyslel.

Některé z předchozích jídel nebo nápojů našemu kolegovi nesedlo a začalo se v noci vehementně drát ven. I snažil se náš rozespalý a zmatený kolega vysoukat se ze spacáku, ale zasekl se mu zip nebo co. Když konečně vyběhl ven z pokoje, zjistil, že nemá baterku a v domě je černočerná tma. Pojala ho panika, že to nestihne. A v té panice si nemohl rychle uvědomit, kde je záchod. Ale štěstí mu přálo a on zakopl o prázdný kbelík na vodu. Nouzově ho použil místo nočníku. Uklidněný, že se nestal žádný malér, si ale uvědomil, že by měl jít kbelík někam vyprázdnit dříve, než ho tu ráno najdou domácí. A v té tmě pořád ne a ne narazit na záchod.

Bloudil po domě se zapáchajícím kbelíkem v ruce a po hmatu zkoušel všechny dveře. Nejdéle se prý dobýval do ženské části domu. Ne schválně samozřejmě, ale pod dojmem, že tam někde by měl být záchod. Nevěděl, jestli ze své bizarní situace má být nešťastný, nebo se začít strašně smát. Nakonec našel dveře vedoucí z domu ven. Dokonce se mu je podařilo otevřít. Obsahem kbelíku pohnojil pole a pak se konečně – po chvíli tápání a narážení do zdí i futer – vrátil zpátky do spacáku. Ještě že ho pán domu nezastřelil v podezření, že se snaží bez povolení vniknout do  zenany .

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .