všem mým nejbližším,
kteří všechno vědí

Hitparáda v Marbelle

Vyjeli jsme z Barcelony směrem na jih. Jeli jsme po dálnici, jmenuje se středomořská pobřežní, ale nekopíruje břeh, jak jsem si naivně myslela, táhne se kus nad mořem, někdy tak daleko, že vodu nezahlédnete.

Ve Španělsku jsem byla už poněkolikáté, ale ještě nikdy jsem nenavštívila španělský jih. A protože jsem se rozhodla, že třetí rok svého vdovství už nebudu smutná a zamiluju se, tak jsem přijala pozvání na cestu od Jindřicha. Jindřicha jsem znala relativně dlouho a vždycky jsem si myslela, že má pro mne slabost. Naše osudy se odvíjely dost podobně, protože přišel před dvěma lety o manželku. Vím, že s ní prožíval peklo, protože byla semetrika žárlivá a nejhorší na ní bylo, že pila jak duha. Jindřich na její hnusnou povahu evidentně zapomněl. Celou cestu z Barcelony až do Alicante mi vyprávěl, jak skvěle si s manželkou rozuměl, jak skvěle vařila a byla šíleně vtipná. Ujeli jsme přes čtyři sta kilometrů a měla jsem té selanky po krk. Dusila jsem v sobě touhu vyprsknout na Jindřicha, že jeho žena byla kráva, ale věděla jsem, že takhle se o nebožkách potenciálních partnerů mluvit nemůže. Nicméně kdybych Jindřicha na stupnici sex-appealu v mých očích měla po té dusné jízdě s klimatizací, díky níž mi omrzlo rameno, ohodnotit, dala bych mu čtyři body. Deset jich v mých očích stejně nikdy neměl. Na to neměl dostatečný počet centimetrů.

Ha! Jak zrovna já si dovolím soudit muže, který nemá dokonalou figuru?! Jo, já ho tak soudím! A proto mne nikdo s kecy, že mu jde jen o vnitřní krásu, neoblafne. Všichni tak soudí! Výjimku snad mohou tvořit jen opravdu dokonale krásní jedinci, kteří vědí, že přikládat význam vnější slupce vážně nemá význam. Paradoxně, i když právě PROTO, největší šanci mají ošklivci u skutečně nádherných žen a ženy s handicapy velice často klofnou dokonalého krasavce.

Jindřich byl nejen malý, ale ani neměl moc vlasů, trošičku šilhal za skly brýlí a hodně mluvil. Bytostně jsem odjakživa toužila až po chorobně vyzáblých čahounech, kteří mlčí, občas si prohrábnou dlouhé vlasy a vrhnou na mne nesmělý, i když lehce provokativní pohled.

No... tak Jindřich byl pravým opakem mé touhy, ale EXISTOVAL!

A nejen to, stál o mě! Požádal mne, ať s ním jedu na jih, a možná že mě požádá, ať se s ním vydám i k oltáři. Proto měl Jindřich na počátku naší španělské trasy ode mne bodů devět. Jenže v Barceloně vybral hotel, kde nikdo nikdy neutřel podlahu, a nejenže mu to nevadilo, ale usnul hned v sedm hodin večer. Osm bodů! A pak ten debakl u benzinky! Šla jsem se vyčurat, a když jsem se vrátila, Jindřich nikde. Ani auto jsem neviděla. Chvilku jsem nervózně pobíhala po celém parkovišti a pak jsem Jindřichovi zatelefonovala: „Jindro, prosím tě...“

Ozvalo se: „Ježíšikriste!“ a telefon oněměl. Já taky. Za pět minut přifrčel Jindřich v protisměru a začal se mi horečně omlouvat. Jak je zvyklý jezdit všude sám, jak se zamyslel, jak mu volal kolega z práce a on přenesl svou pozornost jinam... Jindřich mne prostě v tom Španělsku u té benzinky zapomněl!

Tři body minus! No... a pak ten mráz ve voze a ódy na mrtvou alkoholičku! Čtyři body! Ani o chlup víc!

Alicante je hezké pobřežní město ve středním Španělsku. Má širokou promenádu, která mi připomíná Cannes. I tady by se klidně mohly odehrávat velkolepé slavnosti. Na rozdíl od francouzské Riviéry by se do Alicante vešly všechny ty krásky filmového plátna, malé hvězdičky, geniální režiséři, snobové a čumilové. Alicante je velké, živé město, kde to voní solí moře. Když jsme chtěli zaparkovat, objevil se před naším autem muž. Vrávoral. I když to je slabé slovo, ten muž se motal a padal a přímo před námi spadl na dlažbu. Hlava žuchla těsně vedle kamenného obrubníku. Zamrzlo mi srdce hrůzou. Ten člověk zmámený vínem se mohl před našima očima zabít. Nevěděla jsem, jestli mám z auta vylézt a snažit se mu pomoci. Ani Jindřich to evidentně nevěděl. Seděli jsme jak zmražené blumy a čekali jsme, co bude dál. Muž se zvedl, znovu zavrávoral a spadl pro změnu dopředu. Na bradu. Jau! Brýle mu odlétly asi pět metrů daleko, ještě něco vylétlo, asi zub... My – pořád blumy. Byla jsem vlastně ráda, že se Jindřich neaktivizuje. Vždycky když jsem někde v cizině, mám pocit nebezpečí, že musím zapomenout na etiku, že jde jen o to přežít!

Naštěstí z nedaleké kavárny vyběhli dva muži a snažili se muže dopravit někam, kde se nezmrzačí. My s Jindřichem jsme se trochu chvěli, ani jsme si neřekli, jak na nás tohle opilé alicantské uvítání zapůsobilo. Ubytovali jsme se ve starém hotelu v centru města a pak jsme si dali nejabsurdnější jídlo, co jsem ochutnala. Studenou okurkovou polévku s krevetami. V tom horkém večeru byla úžasná. Moře se lesklo. Pár před námi měl u stolu uvázané štěně hnědého labradora. Olízlo mi kotník. Jupííí! Svět je krásný! Jindřich zabodoval, aniž se vlastně snažil. Pět bodů plus!

Stáli jsme před rozhodnutím, zda budeme pokračovat po středomořské dálnici, anebo zda zkusíme nově zbudovanou silnici přes hory. Zdála se mi dobrodružnější. V tom možná spočívá můj problém. Toužím po vzrušení, a když ho prožívám, tak se hroutím, protože jsem srab. Nikdo mne přece nenutil, abych jela s mužem, který není můj vlastní, tak daleko! Nikdo nežádal, abych zvolila rokle, srázy a údolí, kde nejenže nepotkáte človíčka, ale kde široko daleko není vůbec nic! Jen vrcholy, které se třpytí ve slunci, mění barvy od fialové po rudou a kde máte pocit, že vše je marnost a nic vás už nikde nečeká.

Horko, vichr, prázdno...

Nahoře nad Sierra Nevadou, blízko Granady, jsme zastavili u pumpy. Byl v ní jeden zarostlý chlap. Měla jsem pocit, že nejsem ve Španělsku, ale někde v Jižní Americe, a že po několika letech osamění ten vousáč zas vidí lidskou tvář. Docela se mi líbil. Na okamžik jsem se zasnila, že bych právě tady mohla strávit zbytek života. Že bych prodávala naftu těm, kteří by sem jednou za týden přijeli, a že bych měla ošlehanou tvář a sbírala med. Na pumpě totiž prodávali jenom med a med a med. V malých lahvičkách i v desetilitrových demižonech. Koupila jsem si pět litrů, aby na mne ten vousatý chlapík nezapomněl. Frčeli jsme dolů.

Konečně zas jiná auta, domy a lidi! Welcome in Marbelle!

Jindřich si hodně polepšil. Podplatil recepční a získal pro nás pokoj s vyhlídkou přímo na moře.

Bylo krásně. Teplo a vlaze. Ve střední Evropě fučelo a tady se sklízely pomeranče. Byly všude. Na večeři jsme šli na náměstí, které se jmenovalo Pomerančové, a dali jsme si přímo pod stromem obtíženým těžkými plody krevety na pomerančích, krůtí masíčko na pomerančích a taky pomeranče plněné žloutkovým krémem. Bylo to božské. Ani mi nevadilo, že číšník má rýmu a otírá si nos do rukávu.

Idylu v Marbelle jsme si prodloužili na týden. Jenže jak bylo všechno dokonalé, jak jsme ochutnávali jednu lepší paellu než druhou, tak mi začínalo docházet, že to s tím mým novým milostným začátkem nebude tak snadné.

Jindřich sice měl na mém žebříčku zas sedm bodů, ale... nemilovala jsem ho. NEMILOVALA JSEM HO! Prostě ne! Rozum mi říkal, co říkal... rozum mi nakazoval, ať ho beru všema deseti, že je to partie, že je chytrý a milý a docela bohatý a že mne má rád a že budeme cestovat a že si budeme užívat a že nebudu sama a že mi budou svobodné kamarádky závidět a že budu mít s kým chodit do společnosti a komu vařit večeře a o koho se bát a že mi do postele přinese ráno kávu a že...„JE MI TO FUK!“ řvalo mé srdce. „Já toho prťavého brejlouna nechci!“

A pak jsem si do dveří zavřela palec. Překvapilo mne, že to nevydalo žádný hluk. Dveře mi kůži prostě odřízly jak hodně nabroušený skalpel. Bylo to tak rychlé, že jsem hned necítila žádnou bolest. Nevěděla jsem přesně, co se stalo, jen palec mi divně visel z kloubů a pak se začala řinout krev. Litry krve. Hektolitry. A Jindřich, nemilovaný… se sedmi body… si četl.

„Mám něco s prstem,“ řekla jsem tiše.

„Umyj si ho,“ řekl klidně. Četl si dál.

Palec jsem držela nad umyvadlem, krev tekla tak rychle, že se umyvadlo naplnilo rudě až po okraj, začala se mi motat hlava...

„Asi omdlím!“ zavolala jsem. A pak konečně Jindřich přišel, koukl na krvavé cákance na podlaze a na zdi a taky viděl, jak se krev v umyvadle odplavuje ve zběsilých kruzích, a začal na mne řvát:

„Ty krávo blbá, co to děláš? Ty sis ušmikla prst! Jak je to možný, že jsi takovej debil?! Člověk nemá chvilku klid... Že jsem s tebou někam jezdil! Tohle mi byl čert dlužnej! Asi přijdeš o ruku, teď abychom jeli do nemocnice a co tam asi budem říkat, když neumíš španělsky ani žbleptnout! Tolik peněz mě to stálo a teď asi mám infarkt... Já to věděl, že se mám na tebe vykašlat, moje žena vždycky říkala, že jsi divná, asi mě raní mrtvice! Volej doktora... je po mně... dělej!“

A tak jsem si palec zabalila do ručníku, zavolala jsem Jindřichovi sanitku a v nemocnici mu dali prášek pod jazyk. Pak jsem si vzpomněla, že jsem si v Čechách koupila úžasný vynález – mastičku Hemagel, přilepila jsem si rozseklou kůži i maso k sobě, namazala jsem prst, zafixovala pečlivě kapesníkem a náplastí a hladila jsem Jindřichovi čelo, aby se vzpamatoval.

Asi kolem páté ráno jsem na chvilku zavřela oči, ale pak jsem se zas vzbudila ostrou bolestí. Palec jsem měla v pořádku, ale na paži jsem zahlédla malou červenou skvrnu, z které se mi začala dělat modřina. Dodnes to nevím jistě, ale myslím, že mne Jindřich v noci štípnul. Jinak si to vysvětlit neumím. Vám ale vysvětlím, proč jsem si nakonec Jindřicha vzala za muže. Tím jeho hysterickým výlevem si mne totiž naprosto získal. Plných deset bodů! Vítěz hitparády!

Proč? Protože jsem si připadala jako tenkrát, když mi bylo pět a zlomila jsem si ruku, že mi z ní koukaly kosti. Můj tatínek se tehdy choval úplně stejně jako Jindřich. Šílel a řval. Používal snad i stejná slova jako Jindřich... Měla jsem moc šťastné dětství. Můj táta mne totiž miloval nejvíc na světě.

OKURKOVÁ STUDENÁ POLÉVKA

300 ml zakysané smetany

2 salátové okurky

100 g malých loupaných mražených krevetek

1 menší cibule

1 lžíce citronové šťávy

kůra z ½ omytého citronu

1 lžíce nasekaných listů máty

1 lžička krupicového cukru

mletý černý pepř

sůl

Oloupané okurky a cibuli nastrouháme nahrubo, smícháme s usekanou mátou, solí, cukrem, citronovou šťávou, jemně usekanou kůrou, pepřem a smetanou. Dáme vychladit. Krevetky spaříme horkou vodou. Studenou polévku zdobíme krevetkami, lístkem máty a několika kousky žluté citronové kůry.

PAELLA Z JIŽNÍHO ŠPANĚLSKA

6 kuřecích paliček (stehýnka bez vrchní části)

500 g rýže

200 g klobásy chorizo

6 celých tygřích krevet

100 g šunky vcelku

80 g uzené slaniny

1 červená paprika

1 chilli paprička

2 hrsti čerstvého špenátu

1 citron

1 cibule

4 stroužky česneku

mletý černý pepř

1 lžička uzené papriky

3 drcené hřebíčky

2 bobkové listy

olivový olej

sůl

drůbeží vývar

Každá rada dobrá

Paella je slavné španělské jídlo, které má řadu obměn, nejčastějšími variacemi bývá maso (vepřové, ryby…), zelenina (artyčoky, fazolky, rajčata…) i koření (šalvěj, šafrán, kari…). Na severu Španělska se do paelly přidávají luštěniny.

V hlubší pánvi na paellu (nebo ve woku) roz–škvaříme kostičky slaniny a smažíme ze všech stran kuřecí paličky, aby se opekla kůže. Opečená kuřecí stehýnka vyndáme a do tuku dáme orestovat kolečka klobásy. Potom je také vyndáme a schováme ke kuřeti. Na tuku v pánvi orestujeme nakrájenou cibulku. Když začne po krajích zlátnout, přisypeme nasekaný česnek a opranou rýži a necháme ji na tuku zesklovatět. Nakrájíme na proužky papriku a najemno chilli papričku. K rýži přidáme papriku i chilli papričku, zalijeme ji drůbežím vývarem (nebo vodou), okořeníme bobkovým listem, hřebíčkem, pepřem a uzenou paprikou. Vmícháme oprané špenátové listy a do pánve vrátíme kuřecí maso i chorizo. Přidáme kostičky šunky. Promícháme. Dolijeme vývar, aby sahal centimetr nad rýži. Přiklopíme a vaříme na mírném plameni na sporáku nebo v troubě 15 minut. Do pánve na povrch poskládáme celé tygří krevety a necháme 5 minut pod poklicí dojít. Před servírováním nakrájíme citron na měsíčky a žluté klínky rozmístíme mezi růžové krevety. Vypadá to barevně moc hezky. Paella se servíruje přímo v pánvi doprostřed stolu a každý si nabere na talíř, kolik chce.

LOSOS NA POMERANČÍCH

4 porce lososa s kůží

2 pomeranče

olivový olej

1 lžíce másla

50 g loupaných orestovaných plátků mandlí

mořská sůl

Rybí porce necháme hodinu marinovat v oleji smíchaném se šťávou z jednoho pomeranče. Druhý dobře omytý pomeranč nakrájíme na kolečka. Lososa otřeme a grilujeme kůží dolů na mřížce, kterou jsme potřeli špekem nebo ubrouskem namočeným v oleji. Anebo opečeme na teflonové pánvi vytřené olejem. Během grilování (pečení) přidáme na chvíli k rybě plátky pomeranče, aby se osmahly. Až na závěr na každé porci lososa necháme rozpustit lžičku másla. Lososa na pomerančích posypaného mandlemi podáváme se šťouchaným bramborem a jednoduchým čerstvým salátem (hlávkový salát, rukola, červená čekanka…) s čerstvými bylinkami (tymián, bazalka…) a jednoduchou zálivkou (olej, ocet, sůl).

POMERANČE PLNĚNÉ ŽLOUTKOVÝM KRÉMEM

4 pomeranče

300 ml pomerančové šťávy

2 žloutky

1 lžička másla

1 lžička škrobové moučky

2 lžíce pískového cukru

1 lžíce kandované pomerančové kůry

šlehačka

Kandovanou kůru namočíme do horké vody (nebo do destilátu), aby změkla. Celým pomerančům seřízneme horní třetinu a opatrně vyjmeme dužninu. Odstraníme jádra a dužninu nakrájíme na drobné kousky. V horké vodní lázni našleháme žloutky s cukrem, pomerančovou šťávou a škrobem. Mícháme, dokud směs nezhoustne. Do krému vmícháme pomerančovou dužninu. Na závěr přidáme lžičku másla a vlijeme krém do vydlabaných pomerančů. Uložíme do ledničky. Plněné pomeranče podáváme s hustou šlehačkou posypanou kandovanou pomerančovou kůrou.

Jizerská čtyřicítka

„Prostě řekneme, že jdeme tak náhodou kolem!“ řekla Radka a obě jsme dostaly záchvat smíchu. Bylo nám osmnáct nebo vlastně... ještě nám nebylo osmnáct, ale už jsme pily víno a Radka kouřila jako blázen. Radka nebyla panna. O panenství ji připravil nějaký kluk na Petříně ve starém bunkru. Radka mi o něm nikdy neprozradila žádné další podrobnosti, z toho jsem vyvodila, že buď ten chlapec opravdu nestál za řeč, anebo si ho Radka vymyslela. Měla jsem ji ráda, ale byla jsem ve střehu. Měla jsem totiž pocit, že je Radka někde uvnitř své duše opravdu bláznivá. Ne tak pubertálně jako většina mých kamarádek, ale tak nějak nebezpečně, kdy chování nezná hranic, kdy se uchechtané povídačky mění ve schizofrenní ztrátu sebe sama... Radka mne přitahovala a děsila a taky se mi moc hodila, protože s ní moje zamilovaná šílenost mohla propuknout v plné míře. A právě proto jsem poprvé odjela do Bedřichova. Pršelo, jen zlehka, protože byl teplý máj a my jsme do Jizerských hor odjely stopem, koupily jsme si sedmičku bílého a pět balíčků slaných tyčinek a šly jsme si sednout na mez k březovému hájku, odkud jsme měly báječný rozhled. Chalupa, která patřila Honzovým rodičům, stála nad potokem. Kouřilo se jí z komína a my jsme si s Radkou plánovaly, jak se jim tam zjevíme ve dveřích a co si vymyslíme. A pily jsme a já se pořád ujišťovala, že o mne Honza určitě hodně stojí, i když o tom vlastně neví... a jak jsem se ujišťovala a Radka si pořád připíjela a potvrzovala mi, že nejednáme vůbec nijak divně, když jsme za klukem, kterého zbožňuju, ale on mne ignoruje, odjely do hor, víc jak sto kilometrů od místa, kde bydlíme.

Březový háj šuměl, víno nám hučelo v hlavě, jedly jsme slané tyčinky, o kterých můj tatínek tvrdil, že jsou výborné, když vás bolí v krku, protože sůl z tyčinek sedře ta vaše bakteriemi zasažené místa, a tráva voněla, jako vždycky voní tráva v českých horách. Svěže a vlhce. Nebe bylo blízko a bílé obláčky pluly klidně po obloze, že jsem jim záviděla jejich bezstarostnost i směr, který jim nekompromisně určoval vítr. Já tehdy nevěděla, kam se ubírat, a o vnitřním klidu se vůbec nedalo mluvit, když jsem byla nešťastně zamilovaná.

A pak byl večer a najednou padla mokrá tma a najednou jsme nebyly dobrodružky, které si vyrazily za vzrušením, najednou se z nás staly malé holky, které se bály všech stínů. A tyhle malé holky zaklepaly na dveře chalupy, která patřila rodičům spolužáka, který na mě kašlal. Dlouho se nedělo nic a pak otevřel dveře Honzův tatínek. Dnes – s od- stupem doby, kdy jsem sama už mnohem starší než ten muž, co nás přivítal – musím říct, že Honzův tatínek byl veliký fešák. Představily jsme se: „My jsme Honzovy kamarádky ze školy a jen tak náhodou jsme jely kolem...“

„Vy tady máte někde chalupu?“

„No... ne, naši kamarádi ji tady mají...“

„Honza tady není, jel na Moravu za bratrancem.“ „Aha... tak my půjdeme...“

„Kde mají chalupu ti vaši kamarádi?“

„Kousek tady dolů takhle tam někam...“

„Jak se jmenují, že bych vás tam hodil?“

„No... Horákovi asi.“

„Horákovi? Neznám tady žádné Horákovy...“

„No... možná jsme se spletly, ona možná ta chalupa patří někomu jinému.“

„Hlavně jestli tam trefíte...“

„No...“

„Trefíte tam?“

„No... ale oni tam ti Horákovi ani ti, co jim ta chalupa patří, asi nejsou, my jsme se asi spletly, když jsme si myslely, že tu jsou, a proto jsme sem jely...“

„Ale... jak jsem říkal... Honza tady taky není.“

„No... to je blbý, on říkal, že tady bude...“

„To vám říkal?! Jel na svatbu. Ta svatba se plánovala půl roku.”

„Aha... tak to jsme se asi spletly...“

„Vy se nějak často pletete!“

„No... tak my jdeme...“

„Kam?“

„Na autobus...“

„Ten dneska už nejede.“

„Tak my na něj do zejtřka počkáme...“

A v tu chvíli tatínek Honzy otevřel dveře dokořán a řekl: „Tak to na něj počkejte tady!“

A my jsme pak s Radkou ležely na jedné posteli v komůrce, která patřila Honzovi, vyjídaly jsme pečlivě sklenici s kompotem, kterou Radka ukradla ve špajzu, a já měla zvláštní pocit, že i když Honza na chalupě není, tak už jenom tím, že ležím v jeho posteli, mám k němu blíž.

V chalupě byla zvláštní vůně. Časem jsem pochopila, že takovou vůni mají domy a byty, kde vládnou muži. Tatínek Honzy nám nabídl topinky s česnekem a vepřovou konzervu, kterou zastudena nakrájel na kostky, silně opepřil a osolil, proložil cibulí a přišpendlil párátkem se stroužkem česneku. Tohle plebejské jídlo mi připadalo úplně božské. Okouzlilo mne i to, že jsme si neumyli talíře, ale vytřeli je novinami, uklidili je na skříň a přiklopili časopisem.

Ráno nám tatínek Honzy přistrčil chleba a kus salámu, když někdo zaklepal a do chalupy vtrhla sousedka v těsných džínách, která tatínkovi Honzy přinesla houbovou haši a zelný salát. Taky řekla, že tatínka Honzy čeká na oběd, protože bude dělat caletky – placky z makového těsta, a pak nás sjela velice kritickým pohledem, protože čtyřicetiletou ženu dvě cizí náctileté holky v domě muže, na kterého si brousí své rozvedené zuby, vůbec nedojaly!

Tahle vzpomínka nemá žádnou pointu. Je v ní jen trochu smutku, že moje zamilovaná puberta je dávno pryč. Že tatínek Honzy už umřel, že s Radkou už nekamarádím, že Honza se nakonec stal mým klukem, ale ani v jeho náruči jsem necítila takové chvějivé vzrušení jako tehdy, když jsem s Radkou ležela v jeho posteli, dotýkala se prostěradla, na kterém spával, a hladila polštář, o který si opíral své chlapecky hladké tváře.

Až se mi chce plakat, kam zmizela ta moje láska. Ta její energie, která mne hnala do hor a do cizích domů, která ve mně budila troufalost a která se nebála ani odmítnutí.

Do Jizerek jezdím pořád. Vždycky se tam teskně rozhlížím a hledám minulost. A vždycky si nakonec řeknu, že i když jsem tam nebyla vždycky úplně happy a i když mi je fuk ta slavná jizerská padesátka, že v Jizerkách je krásně!

HOUBOVÁ HAŠE

400 g lesních hub

4 brambory uvařené ve slupce

1 cibule

2 vejce

3 stroužky česneku

1 starší rohlík

2 lžíce mléka

2 lžíce škvařeného vepřového sádla

2 lžíce osmažené cibulky

mletý černý pepř

sušená majoránka

drcený kmín

špetka muškátu

2 lžíce sekané pažitky

sůl

V kastrole na sádle osmahneme nakrájenou cibuli a přidáme k ní pokrájené houby, kmín a sůl. Společně podusíme doměkka. Rohlík nalámeme na kousky a pokropíme mlékem. Oloupané vařené brambory nastrouháme nahrubo. Zapékací misku vymažeme sádlem. Podušené houby částečně rozmělníme tyčovým mixérem a smícháme s nastrouhanými bramborami, vymačkaným rohlíkem, vejci, smaženou cibulkou, utřeným česnekem, pepřem, majoránkou, muškátem a solí. Houbovo-bramborovou směs dáme do zapékací misky a vložíme do trouby rozehřáté na 220 °C. Když se povrch opeče, omastíme ho sádlem a dopečeme při nižší teplotě (190 °C). Houbovou haši podáváme posypanou pažitkou a s čerstvým hlávkovým salátem s jednoduchou octovo-olejovou zálivkou.

SALÁT Z  KYSANÉHO ZELÍ S  NAKLÁDANÝMI HŘÍBKY A  OŘECHY

350 g kysaného zelí

2 jablka

1 malá sklenka nakládaných hříbků

1 lžíce nasekaných vlašských ořechů

1 lžička sušené bazalky

pár lístků čerstvé bazalky

2 lžíce majonézy

2 lžíce bílého jogurtu

sůl

Majonézu smícháme s jogurtem a v prstech promnutou bazalkou. Kysané zelí scedíme a pokrájíme na menší kousky. Nahrubo nastrouháme omytá jablka a pokrájíme scezené nakládané houbičky. Zelí promícháme s jablky, hříbky a drobně nasekanými ořechy. Nakonec vmícháme bazalkovou majonézu s jogurtem. Salát dáme vychladit a dozdobíme čerstvou bazalkou.

CALETKY (PEČENÉ PLACKY Z MAKOVÉHO TĚSTA)

200 g polohrubé mouky

200 g hladké mouky

125 g rozehřátého sádla (nebo másla)

180 ml mléka

3 lžíce nemletého máku

1 vejce

½ prášku do pečiva

1 lžíce oleje

sůl

V míse smícháme mouku s práškem do pečiva, mákem a solí, přidáme vejce, rozpuštěný tuk a postupně přiléváme mléko. Vymícháme nelepivé těsto. Troubu předehřejeme na 170 °C a plech vysteleme pečicím papírem. Z těsta uplácáme kolečka a urovnáme je na plech. Dáme péct. Po 8 minutách je otočíme a dopečeme. Nakonec je pomašlujeme olejem.

Každá rada dobrá

Caletky se dají připravit i nasladko. Do těsta se přidá krupicový cukr.

Nejrychlejší na Wangerooge

Štval mě už po cestě. Donutil mě jet se svými kamarády, kteří ale rozhodně nebyli mými kama- rády, protože jsem je v den odjezdu viděla poprvé v životě. Kdybych je viděla dřív, tak bych si asi tu naši společnou dovolenou rozmyslela. Kamarád byl takový ten uřvaný, žoviální typ, který říkal věty: „Na navigaci kašlu! Mám instinkt stopaře, a tak vím, jakým jít směrem.“ Instinkt stopaře způsobil, že jsme si zajeli sto padesát kilometrů. Manželka kamaráda byla o dvě hlavy větší než já, docela hezká, což mne ale nemohlo dojmout, a měla jízlivé poznámky na svého muže, což bych ocenila, kdyby mi neřekla: „Co je to vlastně talent? A co na tom Šejkspírovi vlastně je?! Koho zajímá?!“ Nebylo nejhorší, že jsem na její otázky neznala odpověď, horší bylo, že mi vrtaly v hlavě. „Co vlastně na tom Šejkspírovi je?!“

Jeli jsme přes celé Německo, a protože z pevniny pluje na ostrov loď jen do odlivu, tak jsme museli spěchat. Proto žádná pumpa s kávičkou a kvůli tomu debilovi s instinktem jsem si musela jít odskočit na takové to odpočívadlo u lesa, kde zastavují hlavně tiráci. Stál tam úhledný německý domeček a v něm to páchlo, jako byste skočili do moči. Zvedl se mi žaludek a ještě jednou a ještě, poulila jsem oči, dávila jsem a proklínala Oskara. To Oskar mne donutil jet na Wangerooge.

Teprve když jsem nastoupila na loď, pochopila jsem, že kamarádi jsou vlastně společní kamarádi Oskara a jeho bývalé manželky, s kterými na ostrov jezdili, dokud se jejich manželství nerozpadlo.

Moře kolem nás bylo mělké. Vlastně to bylo jako v nějakém přízračném hororu. Velká loď se spoustou lidí, která se pomalu kymácí mořem, v němž jsou zasazené do písečného dna kůly, jako když na horách vyznačují ve sněhu trasu pro běžkaře.

Nebyla jsem úplně nadšená, když mi Oskar řekl, že na ostrově nejezdí žádná auta. Nebyla jsem úplně odvázaná, když jsem se dozvěděla, že na Wangerooge se dá chodit jenom pěšky. Ne že bych byla takový pecivál, mě ale prostě chůze nebaví. Zvedat tak únavně nohy a posunovat se někam, kde bych s motorem a koly byla daleko dřív. Trochu jsem doufala, že ostrov je malý, že z pláže budu koukat na obzor a přemýšlet o Šejkspírovi a opalovat se, abych byla hezká. Abych se Oskarovi líbila, i když... upřímně řečeno... Oskar se MNĚ nelíbil.

Jsem hrozně vybíravá! Moc se snažím kašlat na vzhled svých partnerů, ale prostě nemám ráda brunátné líce, vyhublá lýtka a chlupy v nose.

Vím, že sama nejsem vůbec dokonalá. Nicméně se vnitřně vidím krásně. Jemně, se září kolem obličeje, a dokud nenarazím na zrcadlo, tak jsem sama se sebou moc spokojená. Když na zrcadlo narazím, tak... vezmu zavděk Oskarem! Bože, já jsem strašná!!! Měla bych být šťastná, že mě chce muž s titulem, penězi a slušnou kariérou.

No a tak jsem byla šťastná, a proto jsem drhla lodí o dno, abych strávila deset dní v Severním moři.

Ostrov Wangerooge má dva majáky, jeden park, jednu hlavní ulici, dvě rybí restaurace, jednu kavárnu, jedno řeznictví, jednu pekárnu, papírnictví, hračkářství, dva butiky, pizzerii a nádraží.

To proto, že jakmile připlujete do přístavu, tak vám odeberou kufry a posadí vás do lokálky, která s vámi krokem projede bažinami. Nevím, jestli je to správný název pro trsy trávy, které trčí ze slané vody.

Klidně by tak mohlo vypadat rozsáhlé rýžoviště, kdybychom ovšem nebyli na severu, kde dují větry a kde voda dosahuje maximálně deseti stupňů.

Wangerooge je fríský ostrov, patří k Německu, ale Němci se na místní obyvatelstvo dívají s podezřívavým opovržením. Považují je totiž spíš za Holanďany a omlouvají tak určitý ostrovní, pro Němce atypický, nepořádek.

Cesta vlakem trvala asi půl hodiny.

Viděla jsem kachny a čápy a albatrosy a spousty podivných ptáků, jejichž jména jsem neznala, a když jsem se na ně zeptala Oskara, tak jsem se je nedozvěděla.

Pod nohama mi křupala zrnka. Celé nádraží, vlastně celý ostrov mi připomínal bábovku, kterou místo moučkového cukru cukrářka omylem posypala jemným písečkem.

Ostrov Wangerooge je placatý a vlastně malý, když za krátkou vzdálenost považujete dvanáct kilometrů.

Je to krátká vzdálenost. Je to zatraceně dlouhá cesta, když s kufrem jdete tam, kde bydlíte.

Oskar vybral fungl nový apartmán. Ten apartmán byl v malém domku. Ten domek byl dvanáct kilometrů od centra a dvanáct kilometrů od pláže. Oskar vřeštěl nadšením: „Budeme chodit na procházky!“

Pak začalo pršet. Pršelo v neděli, pršelo v pondělí, v úterý i ve středu. Všechny ty dny jsem ušla dvacet pět kilometrů, abych viděla šedé moře.

Zmítala jsem se v ledovém větru a seděla s kamarády Oskarovy bývalé ženy v řeznictví, kde jsme několik hodin konzumovali buřty a pili pivo.

Jeden hezký okamžik jsem zažila, když jsem se musela vyčurat a vzdálila jsem se do kavárny. Byla tam stará dáma, která mi nabídla kořeněný čaj. Byl s máslem. Místní specialita, která měla prohřát vymrzlé rybáře.

Všimla jsem si, že většina místních lidí (moc jich na ostrově nebylo) chodí pečlivě zabalená do bund a čepic, ale nohy mají od kolen holé. Vyhrnuté džíny a bosá chodidla...

Oskar netrpělivě zabušil na okno kavárny. Nebylo kam spěchat. Pršelo, foukalo... domů jsme to měli těch prokletých dvanáct kilometrů!

Šli jsme proti větru, chtěla jsem křičet vzteky, chtěla jsem řvát, chtěla jsem kopnout Oskara do toho jeho špičatého zadku, chtěla jsem... Bože, to ponuré léto jsem tak strašně chtěla, aby mne někdo miloval!

Další den zas pršelo, ale tak nějak jemněji, a tak Oskar radikálně vyhlásil, že jdeme na pláž.

Dvanáct kilometrů. Nohy mi setrvačně kmitaly sem a zase tam a já cestou k moři počítala kroky, abych věděla, kolik jich budu muset udělat zas zpátky.

Pláž byla nekonečná. Na moři jsem zahlédla tankery, vypadaly zlověstně. Jediné, co se mi líbilo, byly veliké proutěné koše se stříškou, do kterých jsme se mohli schovat.

V košíku hned vedle nás seděla šedovlasá dáma z kavárny. Oskar šel zkoušet vodu. Stál na břehu a sledoval, zda mu zpěněná voda olízne palec.

„Pojď do vody!“ křičel na mě.

Maličko mžilo.

„Je to studený!“ volala jsem, ale Oskar na mne naléhal tak dlouho, až jsem jak bezduchá loutka vedená na provázku sundala svůj teplý svetr, kalhoty i šátek a vběhla jsem do ledových vln.

Tedy vběhla... Běžela jsem asi dvacet metrů, protože moře bylo pořád mělké. Měla jsem vodu sotva po kotníky. Toužila jsem se ponořit, abych to už měla za sebou...

Konečně! Namočila jsem si břicho. Ramena. Hlavu. Bylo to příšerné. Ledový krunýř mne sevřel, drtil mi plíce, svíral kosti, škrtil mne ledovým spárem a švihal mne milionem ostrých bičíků.

Ječela jsem. S jekotem jsem běžela zpátky na břeh.

Oskar výskal štěstím. Všimla jsem si, že on sám si namočil nohy jen po kolena, ale já v hysterické touze mít koupání za sebou jsem si jeho zrady ani nevšimla.

Stará paní stála před naším košíkem se svou dekou a pečlivě mne do ní zabalila.

„Jsi otužilá! Vyfotil jsem tě! To budou všichni koukat!“ vřeštěl Oskar.

Žaludek mi vyjel k hrdlu při představě, jak všichni uvidí mé bílé, tučné tělo.

Dvanáct kilometrů domů! Šla jsem rychle. Pořád jsem se nemohla zahřát. Oskar zůstával za mnou.

I ráno mi do nohou, stále ještě lehce promodralých, vstoupila nevídaná energie. Dvanáct kilometrů na pláž. Oskar sípal: „Počkej na mě!“

Já jsem nešla, já jsem běžela, já jsem letěla... jako těch tisíce ptáků na Wangerooge.

Při každém kroku, při každém mávnutí mých křídel mi rozbouřený žaludek skandoval: „Žbluňk.“

Ještě tři dny jsme takhle chodili. Dvanáct kilometrů, abychom si sedli do vlhkého koše na zmoklé pláži, buřty a zas dvanáct zpět.

Oskar funěl úměrně pivům, které vypil. A zase. Tam a zpátky... A zase!

Ve čtvrtek se Oskar rozhodl, že náš košík zahrabe víc do písku. Hloubil příkop, s lopatkou zacházel neobratně, že písek mi několikrát hodil do očí.

Znaven prací se rozhodl, že si dojde pro cappuccino.

Nevím, proč jsem zvedla hlavu. Asi to způsobil instinkt, který chyběl Oskarovu kamarádovi. Viděla jsem to jak ve zpomaleném filmu.

Oskar stojí nad pláží u stánku. Drží kelímek s kávou. (Ani na sekundu ho nenapadlo, aby se mne zeptal, jestli na ni taky nemám chuť.)

Oskar má koblihu. Jednu! Kousne do ní. Marmeláda mu vyprskne na bradu. A přesně v tu chvíli na něj zaútočí racek. Velikánský racek! Měří víc jak tři čtvrtě metru. Vysoké nohy. Ostrý, zahnutý zobák.

Vyškubne Oskarovi koblihu z prstů.

Oskar křičí. Stará dáma se vyklání ze svého koše.

Oskar rve rackovi koblihu z pařátů. Racek Oskara klove. Oskar řve.

Racek se vrhá na kelímek s kávou. Trhá ho na cucky. Oskar běží ke mně.

„Ať mě nechá! Ať mě nechá!“ křičí jak chlapeček, který hledá pomoc u maminky.

Omráčeně jsem sledovala akci. Velký muž bojuje s ptáčkem o svůj koblížek...

Když mi tahle informace došla k mozku, začala jsem se smát.

Nebyla jsem sama. Smála se i stará dáma.

Pak vedle nás vstala nějaká silná Němka, udělala na racka: „Kšššt, kšššt!“ jako na slepici a pták neochotně zamířil nad moře.

Oskar měl obličej mokrý od slz, upatlaný od zavařeniny, ve vousech měl drobky a ze hřbetu ruky mu tekla krev.

A já se smála a smála a smála.

A smála jsem se, i když jsem běžela do apartmánu těch dvanáct kilometrů, a smála jsem se i tehdy, když si Oskar vzal kufr a nesl ho ode mne pryč ke svým kamarádům.

Ráno mne žaludek nebolel. Poprvé za celou dobu vysvitlo slunce. Pálilo. Tak, jak pálí slunce na severu. Ostře a svěže. Vzduch byl průzračný a v moři jsem zahlédla červené kraby, stovky mušlí, duhové medúzy. V dálce na mě kývali tuleni.

A pak mne ta stará dáma pozvala na oběd a daly jsme si brokolicovou polévku s lososovými knedlíčky.

A když jsem spolkla poslední sousto, tak mi ta dáma řekla:

„Moc vás obdivuju! Všimla jsem si, že jste tady na Wangerooge nejrychlejší ze všech!“

P. S.: Škoda že nemám talent jako Šejkspír, to bych uměla o svých zážitcích něco napsat.

BROKOLICOVÝ KRÉM S LOSOSOVÝMI KNEDLÍČKY

300 g brokolice

600 ml zeleninového vývaru

1 lžíce másla

1 lžíce hladké mouky

125 ml sladké smetany

4 lžičky zakysané smetany

1 menší cibule

šťáva z ½ limetky

špetka muškátového oříšku

mletý bílý pepř

sůl

Na knedlíčky

125 g čerstvého lososa bez kůže

1 starší rohlík (nebo světlý toustový chléb)

2 lžíce mléka

1 vejce

špetka prášku do pečiva

špetka citronové kůry

mletý černý pepř

špetka mletého zázvoru

strouhanka

mořská sůl

1 limetka

V hrnci na másle zpěníme nakrájenou cibulku, zaprášíme ji moukou, zalijeme studeným vývarem, přidáme nakrájenou brokolici, nejdřív pět minut povaříme oloupané tvrdší části, pak přidáme zelené růžičky. (Několik zelených růžiček schováme na ozdobu.) Zvolna vaříme 8 minut. Rozmixujeme. Znovu zahřejeme a dáme do polévky drobné zelené brokolicové růžičky, vmícháme smetanu, okořeníme pepřem a muškátem, okyselíme limetkou a dosolíme. V menším rendlíčku necháme vařit osolenou vodu. Kousky pečiva pokropíme smetanou. Lososa nasekáme na kousíčky a vidličkou ho rozmělníme, osolíme, opepříme, přidáme zázvor, vejce, citronovou kůru a po částech vmícháme vyždímané kousky pečiva. Zahustíme strouhankou smíchanou se špetkou prášku do pečiva. Tvoříme knedlíčky a zavaříme je v horké vodě.

Uvařené knedlíčky vylovíme a necháme na cedníku odkapat. Polévku nalijeme do talířů, přidáme lososové knedlíčky a podáváme.

KOŘENĚNÝ ČAJ S MLÉKEM

500 ml mléka

500 ml vody

1½ lžíce černého čaje

několik plátků čerstvého zázvoru

kousek skořicové kůry

1 badyán

8 hřebíčků

10 kuliček bílého pepře

10 tobolek zeleného kardamomu

cukr podle chuti

V hrnci necháme hřát vodu smíchanou s mlékem a okořeněnou vším kořením. Když směs dosáhne varu, vypneme a pod pokličkou necháme půl hodiny louhovat. Mléčnou kořeněnou směs znovu ohřejeme téměř k varu, vypneme sporák a vsypeme čaj. Přiklopíme a necháme louhovat dvě minuty. Nápoj přecedíme přes sítko do vyhřáté konvice a podáváme.

Milenec z Kroupova

Ten pokojík toho viděl hodně. Ne že by šlo o nějaké orgie, ale na té obyčejné posteli, vlastně šlo spíš o gauč, se vystřídalo hodně chlapeckých tváří. To proto, že jsme s Anetou neznaly větší rozkoš než si pozvat potenciálního „kluka“ na Anetinu chalupu a tam v naší dobře známé zóně zmapovat, zda ten objekt stojí za naše úsilí. Na chalupu jsem snad poprvé přijela s nějakým kamarádem mého bratrance. Nevím, zda šlo o Jiříka nebo o Vlastíka, v každém případě můj bratranec měl hodně kamarádů, protože chodil na stavárnu a tam se to kluky jen hemžilo.

Často jsme se jen líbali a objímali a pili a mluvili, mluvili, mluvili až do úplného zblbnutí. Nejkrásnější chvíle byly, když naši chlapci usnuli zmoření všemi těmi povídačkami a alkoholem a my je pak s Anetou nechaly v tom pokojíčku. Samy jsme šly do kuchyně, kouřily jsme jak divé, pily víno všeho druhu a říkaly jsme si, co nám ti kluci řekli a jak se nás dotkli a co my jsme jim řekly a jak moc vtipné a laskavé jsme byly. To byly tak krásné chvíle! Tolik v nás bylo zájmu a vzrušení a nebály jsme se, jak budeme mít velké důchody a zda splatíme hypotéku a jestli naše dítě bude studovat na zahraniční škole, ani jsme se nepředháněly v chlubení, kde v cizině jsme ještě nebyly.

Chalupa byla stará, kamenná, s takovým tím pachem středověkých zdí. Okénka v kuchyni byla malá a zamřížovaná, což nám dávalo pocit bezpečí, protože když se chalupa zamkla bezpečnostními dveřmi na závoru, tak se do ní zvenčí opravdu nikdo nedostal.

Pod chalupou byl rybník, voda v něm stála a byla samé bahno, jen občas se zavlnila kapřím plesknutím. Nechtěla jsem se tam koupat, ale Aneta někdy vstoupila na schůdky, sešla, až měla vodu do pasu, a pak skoro vždycky zapištěla hrůzou, protože se o ni otřela ryba anebo nějaký oslizlý rákos.

Na zápraží kvetl růžově obrovský keř rododendronu a taky se mi tam líbily veliké masité modré květy kytky, na jejíž jméno si nikdy nemohu vzpomenout.

Aneta byla dcerou primářky Soukalové. Moc jsem si jí vážila. Byla to přísná, energická dáma, která pevnou rukou řídila oddělení prestižní nemocnice.

Aneta z ní měla respekt a taky ji její máma hrozně štvala. Hádaly se. Jejich hádky byly všem velice nepříjemné, protože většinou měly vlastně pravdu obě a bylo nebezpečné přiklánět se na něčí stranu. Nikdy nezapomenu, jak jednou Aneta skočila mámě po krku jak divoká kočka a jak paní primářka popadla svou holčičku za vlasy a kroutila jimi tak sveřepě, až si Aneta s brekem lehla na zem.

Paní primářka moc často nevařila, nejradši jedla bramborový salát přímo z kelímku, a taky milovala kyselé rybičky. Možná proto byla taková odbornice na sardelovou pomazánku.

Jednou nás na Kroupově pozvala na oběd sousedka ze mlejna. Prostřela nám v kuchyňce s pecí a my jsme se do ní skoro nevešly. Mlynářka nám nabídla krupoto se ztraceným vejcem. Neznala jsem žádná kroupová jídla, jen jelita a vánočního kubu. Krupoto ze mlejna byla jeho taková jarní obdoba.

Paní primářka neměla ráda, když Aneta chalupu půjčovala svým kamarádkám. Proto mi Aneta kladla na srdce, abych si dala velký pozor, abych se před její mámou neprozradila. Taky jsem se nechtěla prozradit. Paní primářka by určitě nesouhlasila s tím, že jedu na její chalupu s mužem, který není můj manžel. Jojo, je to tak. Byla jsem nevěrnice proradná. Můj sňatek dal křídla mým touhám a já flirtovala jak blázen. Nikdy mě nenapadlo svého muže zaměnit za někoho jiného. Myslela jsem si, a doteď si to myslím, že bych stejně nikoho lepšího nenašla. Chtíč mnou cloumal, mladá arogance mne hnala do bouřlivých vztahů, kdyby se jejich délka poměřovala významem, řekla bych, že šlo o vteřinové záležitosti.

Byla ještě zima. Aneta mne upozornila, že si budeme muset hned zatopit. Na chalupě v kuchyni byly tři stupně nad nulou. Zachumlala jsem se do deky, za chvíli jsem si přinesla ještě jednu, potom jsem se přikryla vlněnou houní, která ležela na houpacím křesle. Martin roztopil kamna. Nejdřív kouřily, pak v nich praskalo a pak zas musel přiložit. Martin štípal v kůlně dřevo. Já pila kořalku, aby mi bylo teplo aspoň zevnitř, kompletně jsem se oblékla i do bot a snesla jsem ze všech místností všechny lůžkoviny a pokrývky, co jsem našla.

K žádné erotice tehdy nedošlo, jen nám bylo zima a taky jsme měli hrozný hlad. Slupli jsme krkovičku, co jsme si ugrilovali na žhavém kameni, vyrobila jsem tvarohovou pomazánku a upekla jsem papriky. Taky jsme si dali lívance, a když jsme za dva dny odjížděli, tak jsme mohli pyšně konstatovat, že po Martinově intenzivním vytápění se teplota v kuchyni posunula z plus tří stupňů na plus sedm.

Martin byl hodný kluk. Poučila jsem ho, že paní primářka svou chalupu nerada půjčuje tomu, koho nezná, a že kdybychom tu nechali nepořádek, tak by si to Aneta pekelně odnesla. Moc jsme se snažili chalupu dokonale uklidit. Byli jsme jak ti nejrafinovanější zločinci, co mají perfektní plán, jak po sobě nezanechat sebemenší stopu.

Aneta se mi ozvala až za týden.

„Tak ti pěkně děkuju!“

Paní primářka naši návštěvu odhalila. Nedala Anetě měsíční kapesné a od chalupy jí vzala klíč na víc jak půl roku. A jak na to paní primářka přišla? Jednoduše. Vstoupila do kuchyně, pohlédla na koš s třískami na podpal a řekla: „Tady někdo byl! Ty bys mi takhle krásně třísky nikdy nesrovnala!“

Z toho jasně vyplývá, že kdo se moc snaží, ten to často zkazí. A v lásce to platí dvojnásob!

TVAROHOVÁ POMAZÁNKA S  OPEČENOU PAPRIKOU

250 g polotučného tvarohu

2 červené papriky

1 menší cibule

2 stroužky česneku

1 feferonka

1 lžíce změklého másla

mletý černý pepř

jarní cibulka

mletá červená paprika

sůl

Každá rada dobrá

Pečená paprika je nejen v pomazánkách, ale i v salátech mnohem stravitelnější než syrová.

V troubě nebo na kovové plotýnce opečeme papriky ze všech stran skoro dočerna. Když se opečou, dáme je do teflonového sáčku, pocákáme studenou vodou, zabalíme a necháme zapařit a vychladnout. Nasekáme nadrobno cibulku a feferonku bez semínek. Česnek rozetřeme se solí a pepřem. Vystydlé papriky oloupeme, zbavíme semínek a nakrájíme na malé kousky. Tvaroh smícháme s máslem, utřeným česnekem, feferonkou a kousky paprik. Nakonec vmícháme cibulku a dáme vychladit. Pomazánku na topinkách (nebo jednohubkách) zdobíme zelenou natí jarní cibulky a poprášíme mletou paprikou.

CHLEBÍČKY SE SARDELOVOU PĚNOU

180 g pomazánkového másla

120 g smetany ke šlehání

2 lžičky sardelové pasty

1 šalotka

3 vejce natvrdo

4 ančovičková filátka

máslo

Šlehačku a pomazánkové máslo smíchané se sar- delovou pastou našleháme do pěny. Plátky veky potřeme tenkou vrstvou másla a pak sardelovou pěnou. Zdobíme kouskem vařeného vejce, kouskem ančovičky a tenkým kolečkem šalotky.

KRUPOTO SE ZTRACENÝM VEJCEM

200 g ječných krup střední velikosti

200 g čerstvých hub

1 cibule

2 stroužky česneku

1 lžíce másla

4 vejce

zeleninový vývar

ocet

3 lžíce usekané petrželky

¼ svazku medvědího česneku

2 lžíce strouhaného parmezánu

mletý černý pepř

sůl

Kroupy předem namočíme (2–3 hodiny stačí), potom je dobře propláchneme vodou a zvolna vaříme v zeleninovém vývaru (vývar v hrnci má sahat dva centimetry nad kroupy). Občas promícháme. Cibulku nakrájíme na kostičky a necháme ji zpěnit na másle. Pak k cibulce přidáme nakrájené očištěné houby, plátky česneku a chvilku je podusíme. Když jsou kroupy skoro měkké, přidáme do hrnce podušené houby s cibulkou a společně dovaříme. Na závěr vmícháme do krupek dvě lžíce sekané petrželky. Kroupy v hrnci uložíme do tepla. Všechna tekutina se do krupek vsákne. V okyselené vřelé vodě uvaříme postupně ztracená vejce. (Vejce nejdřív vyklepneme do naběračky a potom uděláme vařečkou v hrnci vír a vejce do něj z naběračky vpustíme, vařečkou „omotáme“ sražený bílek kolem žloutku. Vejce by se neměla vařit déle než 3 minuty. Vejce při rozkrojení mají mít ještě částečně tekutý žloutek.)

Každá rada dobrá

Kroupy se na většinu českých stolů dostanou jen o Vánocích v podobě tradičního kuby nebo v horším případě s krvavými zabijačkovými jelity. Je to škoda, protože obsahují hodně křemíku, který posiluje naše šlachy, vaziva, chrupavky a cévy.

Do vařených krupek můžeme přidat libovolné vařené či pečené maso anebo jen na másle podušenou zeleninu.

Do každého talíře dáme porci krup, uděláme v nich důlky, vyložíme je opranými listy medvědího česneku a do hnízdečka uložíme ztracené vejce. Ozdobíme sekanou petrželkou a strouhaným parmezánem.

GRILOVANÁ KRKOVIČKA S  ROZMARÝNEM

4 plátky vepřové krkovičky (à 180 g)

4 stroužky česneku

2 lžíce sójové omáčky

4 lžičky dijonské hořčice

2 lžičky sušeného rozmarýnu

4 lžíce světlého piva

1 větvička čerstvého rozmarýnu

olej

mletý černý pepř

chilli

sůl

Omytou krkovičku dobře osušíme, opatrně naklepeme jenom klouby ruky, potřeme rozetřeným česnekem, hořčicí a necháme přes noc ve skleněné misce marinovat ve směsi piva, oleje, sójové omáčky, rozmarýnu, pepře a chilli. Druhý den krkovičku otřeme papírovou utěrkou a grilujeme z obou stran na lávovém kameni nebo na grilovacím tácku nad žhavými uhlíky 6–13 minut (záleží na tom, jestli maso budeme chtít více nebo méně propečené). Nejdřív grilujeme zprudka, potom dopékáme mírněji. Na grilu steaky osolíme. Podáváme nejčastěji s grilovanou zeleninou anebo salátem z čerstvé zeleniny.

LÍVANCE S JAHODOVÝM ŽAHOUREM

300 ml mléka

250 g polohrubé mouky

½ kostičky droždí

1 vanilinový cukr

1 vejce

olej

špetka soli

Na žahour

300 g jahod (čerstvých či mražených)

1 lžíce másla

2 lžíce cukru

meduňka na ozdobu

2 lžíce řeckého jogurtu

Do vlažného a oslazeného mléka rozdrobíme droždí, smícháme s vejcem a moukou, špetkou soli a metličkou dobře promísíme. Necháme v teple 35 minut pracovat droždí. Zatímco nám těsto bobtná, rozehřejeme v rendlíku máslo s cukrem a vsypeme jahody. Zvolna provařujeme a mícháme, dokud se část vody neodpaří a směs nezhoustne. V lívanečníku nebo na obyčejné pánvi smažíme dozlatova z obou stran lívance na rozehřátém oleji. Lívance podáváme částečně přelité jahodovým žahourem se lžičkou jogurtu a meduňkovými lístky.

Telenovela z Ligurské riviéry

Náhody se dějí, ne že ne. Určitě ale nebyla náhoda, že jsme s Vlastou odjely do Ventimiglie v Itá-lii. Vlasta tam měla sestřenici Naďu, která kdysi emigrovala s o deset let mladším Romanem.

Vlasta totiž dospěla k závěru, že jedině pohled na moře a vrchy jí pomůže strávit tu strašnou skutečnost, že si její manžel Jára našel milenku.

Jára se po dvacetileté pauze rozhodl, že zase bude aktivním muzikantem. Založil kapelu a hledal zpěvačku. Našel ji a zjistil, že Petruška má nejen pěkný soprán, ale taky na něj hledí obdivnýma, mladýma očima.

Jára se s ní nejdřív miloval, jen když jeho kapela měla šňůru. Petruška byla ale tak dychtivá a hodná, že ji zaměstnal ve své firmě. A pak to na něj prasklo!

Vlasta ztropila scénu. Řvala a vyhrožovala. Jára kupodivu nesklopil uši, ale naopak svůj vztah k Petrušce zlegalizoval. Představil ji přátelům a šel tak daleko, že řekl Vlastě, že se odstěhuje.

Vlasta to nemohla pochopit. Jára ji přece tak miloval! Vyznával jí lásku! Psal jen pro ni své pěkné skladby a noci s ní promiloval do rána.

Vlasta si myslela, že Petruška je jen chvilková, bezvýznamná avantýra. Že každou chvíli se k ní Jára zas oddaně vrátí.

Jára se ale nevracel. Najal si s Petruškou byt.

Vlasta zůstala ve své vile sama. No... úplně sama ne. Zůstal jí tam vlkodav Bořivoj, kterého si na ní před šesti lety Jára vyškemral k narozeninám.

Do podkrovní garsonky, ve které teď Jára s Petruškou bydlel, se ovšem Bořivoj nevešel.

Vlasta brečela, křičela, nechápala. A v tomhle rozpoložení jsme spolu vjely do vesnice Dolce Laria.

Vzduch tam byl opravdu sladký. S Vlastou jsme tam přijely v půlce ledna. Vyjely jsme z šedivých dní a najednou nad námi svítilo slunce a nebe bylo modré jako v létě.

Ta místní vůně byla tak opojná, že dokonce i Vlasta na okamžik zpozorněla.

„Jára mi kupoval parfém každé Vánoce!“ vzlykla.

Naďa měla ošlehanou tvář s mapou vrásek, ale fyzičku měla úžasnou.

Asi proto, že dům byl postavený do svahu, měl vysoké kamenné schody, po kterých se muselo chvílemi šplhat anebo zas našlapovat po špičkách, jak byly úzké. Schody se táhly příkře vzhůru. Na rozdíl od Nadi jsem funěla.

„Máme sklizeň oliv. Nechcete jít na kampaň?” zeptala se Naďa.

„Nesnáším kampaně!” rozčílila se Vlasta. „Jára měl kampaň na ty svoje koncerty, a jak jsem dopadla!”

„Kampaň tady znamená olivový sad. Roman na ní má šest set stromů.”

„Hlavně že Roman nemá šest set milenek!”

Naďa před nás postavila talířky s horkými artyčoky.

„Je jejich sezona.”

„Ale my jsme po sezoně!” řekla milá Vlasta.

A pak přišel z kampaně Roman a Vlasta ho hezky přivítala:

„Nenávidím všechny chlapy!”

V tomhle příjemném rozpoložení jsme se s Vlas- tou mořily ještě hodinu. Konečně byla namol. A ko- nečně jsme si mohli normálně povídat. Roman pozval souseda, který byl taky Čech, a když říkám souseda, mám na mysli, že ten hezký muž dorazil zpoza dvou kopců a dvou údolí. Zdědil tam dům po pratetě, která se kdysi vdala za Itala. Soused se rozhodl, že tu stráví všechny chmurné české zimy.

Naďa upekla focaccie, mazali jsme si na ně tučnou gorgonzolu.

„Svině!“ Vlasta procitla a jen v prádle se vbelhala zpátky do kuchyně.

Soused zíral. Dokonce bych přísahala, že mu spadla brada. Určitě mu zaskočil čerstvý fík.

„Co čumíš?!“ řekla Vlasta.

„Bydlela jste ve Voršilské ulici ve třetím patře?“ zasípal soused.

A Vlasta tam bydlela. A pak vyšlo najevo, že sousedova prateta, v dobách, kdy ještě nebyla vdaná za žádného Itala, bydlela za rohem přes dvůr v půdním bytě.

Prateta neměla děti, trpěla tím a pozorovala každý den rituály malé holky, která bydlela naproti.

Ta holka měla lanovku na balkoně, sedávala tam na sluníčku s morčetem, a prateta dokonce věděla, jaké si čte knížky. Ta holka byla Vlasta.

„Teta byla fotografka,“ řekl soused. „Mám spoustu vašich fotek.“

A pak to šlo rychle. Vlasta řekla sousedovi, že ji opustil manžel, že ho nenávidí a že nechce být opuštěná žena.

Soused řekl, že se rozvedl před dvěma lety a že jeho žena začala chodit se svým psychologem.

Vlasta se do Prahy vrátila za měsíc. Jen na skok. Od Nadi přivezla na farmářské trhy asi sto třicet sklenic s naloženými olivami a odvezla si Bořivoje.

A to je všechno.

Ten příběh jsem vám vyprávěla jen jako důkaz, že šťastné náhody se dějí.

I když… málokdy!

P. S.: Jára s Petruškou si pořídili pudlíka.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .