5. JAZYK JE KONVENCE NEBOLI ZAPOMNĚTLIVÝ SNOUBENEC ANY KONDY

Jak je možné, že mě obyčejné KILO LANGUST dojme stejně jako meryl streepovou, když hraje Turkyni? Někdy MĚ SAMOU překvapí, jak jsem CITLIVÁ. Žijeme ve VELMI TĚŽKÉ době, kde na citlivost není místo. A to není DOBŘE, protože od citového rozrušení ke smutku, k tomu, že se cítíš jako stará bota zahozená do sněhu, je jen KROK. A JÁ už se chystala ten krok udělat, když vtom zazvonil telefon.

„Prosím?“

„Ahoj.“

Byl to hlas nějakého Kluka. Já si sice na své obdivovatele většinou pamatuju (například jestli mi darovali falešný Briliantový Náhrdelník nebo jestli mě pozvali do Tallinnu, hlavního města Estonska, u Baltského moře), ovšem hlas zapomínám nejdřív ze všeho.

„Kdo jsi?“ zeptala jsem se.

„No…“

Hlas pochyboval.

„Hele, víš, kolik je hodin?“ Chápu, že je blbost ptát se na hodiny, když člověk ani neví, kdo mu volá, ale něco jsem říct musela.

„Jo, šest ráno. To je to jediné, co vím.“

Marně jsem se snažila, hlas jsem pořád nepoznávala. Je pravda, že jsem stejně neměla co dělat, než půjdu do práce, takže jsem dál visela na sluchátku ve stylu Cocteauova „lidského hlasu“.

„Jmenuju se Patty, slavná… vždyť víš. Jak se jmenuješ ty?“

„Myslím, že jsem ztratil paměť. Na nic se nepamatuju.“

„Poslyš, JÁ jsem NEJDOSAŽITELNĚJŠÍ ŽE-
NA VE MĚSTĚ a navzdory své SLÁVĚ jsem ještě neztratila SPONTÁNNOST. Nemusíš si vymýšlet KRAVINY, jestli se se mnou chceš seznámit.“

„Věř mi. Mám strach. Nevím, kdo jsem. Ani co dělám tady v té budce.“

Vypadalo to, že mluví vážně, a to mě VZRUŠILO.

„Povídej mi o svém těle. Jaký jsi?“

„Co já vím.“

„Podívej se na sebe do skla budky a popiš se.“

„Vypadám mladě. Tak dvacet, dvaadvacet let.“

Začal se pomalu popisovat, jako kdyby ČETL. Buď byla celá ta bouda pravdivá, nebo to byl nejlepší moderátor na světě.

„Hezkej?“

„Jo.“

„Výška?“

„Metr osmdesát, možná víc. Jsem hubený, ale dobře stavěný, podle řeckého modelu. Na sobě mám džíny.“

„Strč si ruku do poklopce a popiš, co tam najdeš.“

„To si asi umíš představit.“

„V tuhle hodinu se moje PŘEDSTAVIVOST plete s mými TOUHAMI, a moje touhy jsou NEZMĚRNÉ. Buď KONKRÉTNĚJŠÍ.“

„Příroda ke mně byla hodně štědrá.“

„Nesnáším eufemismy, ale budu ti věřit. Co oči?“

„Světlé. Zelené nebo modré.“

„Prozařují ti pohled zvláštním svitem? Hypnotizují tě, když se díváš do skla, nemůžeš od nich odtrhnout oči?“

„No jo, přesně jak říkáš.“

„S takovýma očima by se mi líbilo, kdybys byl snědý.“

„Já jsem snědý.“

„Skvělé. MOJE adresa je Canillas 19. Čekám na tebe. Jestli si na něco budeš potřebovat vzpomenout, JÁ ti POMŮŽU.

Když se objevil ve dveřích, VŠECHNO JSEM POCHOPILA. Byl to kluk Any Kondy, té děsné holky, která mi pronajala svůj byt a která se od malička pokoušela SE MNOU SOUTĚŽIT v Kráse a Moudrosti. (Nechci o ní mluvit; Ana má sice hypnotizérské vlohy, které používá jen na balení chlapů, ale nikdy nebyla PRODEJNÁ, kdežto JÁ, zkrátka, co vám mám vykládat.) Ten Kluk měl prostě můj telefon, protože dřív patřil Aně. JÁ jsem ho viděla jen jednou na ulici, když šel s ní. Hned jsem tehdy začala POSKAKOVAT a vydávat ZVUKY jako indiáni tančící kolem TOTEMU, abych dala najevo, jak na mě ZAPŮSOBIL. Aně to připadalo nevkusné a odmítla mě pozdravit. Od té doby jsem je neviděla. Za podnájem platím na účet v bance. Ten Kluk byl něco jako Mel Gibson, ale mnohem VYŠŠÍ, udělanější a pokud možno ještě SYMPATIČTĚJŠÍ. Nebylo spravedlivé, aby si tuhle trofej užívala taková HARPYJE jako Konda. V ŽIVOTĚ se někdy dějou věci, které přesvědčí SEXSYMBOL o tom, že na světě existuje SPRAVEDLNOST.

„Pojď dál, miláčku. Měla jsem o tebe velkou starost. Myslela jsem, že to byl jen žert, ale teď vidím, že BEZE MĚ NEMŮŽEŠ ŽÍT. Zapomeň na tu hádku. Už nikdy se nerozejdeme. Věděla jsem, že jsem v tvém životě NEJDŮLEŽITĚJŠÍ, ale netušila jsem, že když tě nechám, tak z toho ZEŠÍLÍŠ. Už se to nestane. A teď to oslavíme NEJLEPŠÍ ŠOUSTAČKOU DNEŠNÍ NOCI. Dneska už jsem píchala aspoň desetkrát, abych na tebe zapomněla, ale SEX NA USMÍŘENOU je vždycky NEJLEPŠÍ.“

Vešel do bytu. Strhla jsem z něho kabát, ale chtěl MLUVIT.

„Stál jsem na ulici a jako bych se z něčeho probouzel. Na nic jsem se nepamatoval. Zašátral jsem po svých papírech, ale našel jsem jen diář a na prvním místě byl tvůj telefon. Tak jsem ti zavolal.“

„Je mi to líto, miláčku. Nikdy jsem ti neměla říkat TRHNI SI NOHOU.“

Aby mi nemohl dál vykládat o svých problémech, přisála jsem se mu na rty. Kdyby nosil UMĚLÝ CHRUP, vycucla bych mu ho natotata. Ale vzpamatovával se jen S OBTÍŽEMI.

„Ano, rád bych, abys mi nejdřív vysvětlila…“

„Všechno ti vysvětlím. Jsem dokonce ochotná dát ti i hodinu anatomie, bude-li to nutné.“

A ROZVALILA jsem se v křesle a vystrčila na něho FRNDU.

„Tohle ti nic neříká?“

„Rád bych, abys mi nejdřív vysvětlila, co se naposled stalo,“ řekl mi, jako by nic neviděl.

„Nebuď antiorgastickej.“

„Pověz mi to, prosím.“

„No tak dobře, zkrátka španělský demokratizační proces se upevnil. To znamená, že TY a JÁ se můžeme SVOBODNĚ milovat a za nic se nestydět.“

Sice byl ten kluk Mladý, ale vypadalo to, že se chce ve všem šťourat. Musela jsem se na něj vrhnout jako posedlá a sebrat mu kalhoty. Amnézie, nebo čím to trpěl, mu bránila NAVAZOVAT INTIMNÍ VZTAHY s LIDMI.

„Co to děláš?“ zeptal se mě, jako by pro oči neviděl.

„Pomáhám ti vzpomenout si, že ŽIVOT STOJÍ ZA TO ŽÍT.“

„Ano, ale kdo jsem?“

„HRAČKA V RUKOU OSUDU. A tvým osudem je ROZKOŠ. V této podivné době, kdy TMA mizí zaplavená SVĚTLEM nového dne, není nad TĚLO BOHYNĚ SEXU, do něhož můžeš uložit zbytek sil, které ještě máš. V každém případě JÁ NEJSEM UNAVENÁ.“

Podíval se na mě, stržen SILOU MÉHO MONOLOGU a také JAZYKA, který ho olizoval od ŘITI k šíji přes všechny obratle jeho PÁTEŘE, jako by přebíral růženec.

„Já taky nejsem unavený, ale dělá mi to starosti.“

„SLOVA,“ řekla jsem na pokraji ZÁCHVATU TANCE SVATÉHO VÍTA. „Neplýtvej jazykem na Zbytečná slova a radši mi už KONEČNĚ Vylízej Kundu,“ poradila jsem mu moudře. „Copak nevíš, že ŘEČ JE POUHÁ KONVENCE? Jestli jsi stejný jako dřív, buď šťastný jen z toho, že se na mě díváš, a já ti pak řeknu, kdo jsi ATAKDÁLE.“

Musel nějak vytušit, že pokud nebude dbát na moje rady, nevytáhne ze mě sebemenší INFORMACI. Ujistila jsem ho, že nejlepší způsob, jak POZNAT SÁM SEBE, je vzdát MÉMU TĚLU HOLD, jaký si zaslouží. Zavedla jsem jeho pusu na tři klíčové body mé anatomie, které tady nehodlám prozradit, aby čtenář mohl taky trochu popustit uzdu vlastní FANTAZII, a on konečně ztichnul.

Popadla jsem ho za OCAS. Ten Kluk vážně musel mít Nějaké Problémy, protože jeho pinďour zůstával před TAKOVOU KRÁSOU NETEČNÝ. Umístila jsem jeho pusu tak, aby neztrácela z dosahu můj klitoris, a SVOJI jsem proměnila v tlamu mravenečníka, v níž zmizel jeho ocas, aby se za chvíli vynořil v rozpuku nádherné erekce.

Námaha i slova stály za to. Být TAK PILNÁ JAKO JÁ někdy přináší ODMĚNU.

6. TENTOKRÁT NEPÍCHÁM

Zavolala mi moje STARÁ kamarádka Lída Lipida, která teď chce debutovat jako filmová režisérka, a nabídla mi roli ve svém novém filmu. Dovolte, abych vám o ní pověděla pár slov.

Lída váží mnohem víc než původní Bette Midlerová a Mae Westová dohromady a myslí si, že má stejný obhroublý půvab jako ty dvě. Světové dějiny velmi výmluvně hovoří o tragédiích způsobených obezitou. Tak třeba s Roseannou Barrovou se právě manžel chystá rozvést jen proto, že v posledních dnech ztloustla o takových dvacet kilo. Nebo taková Christina Onassisová, o té se rozhodně nedá říct, že by měla vysoustruženou postavu, což z ní dělá nejnešťastnější bytost na světě. Je jasné, že Lída je obě musela vidět vyfocené v časopisech, ale protože je trdlo, nedokáže nic vyvodit z toho, co vidí. I když jí musím přiznat jednu jedinečnou vlastnost: Lída je žena, která dokáže nejlíp lhát sama sobě. Lída je závislá na kokainu a zamilovala se do černých šatů od Thierryho Muglera. Sní o tom, že si je oblékne, až bude mít její budoucí film premiéru. Na filmech se jí totiž nejvíc líbí, když může předvádět na premiérách poslední výkřiky módy. Takže se rozhodla přestat s kokainem, aby na ty šaty měla. Jenže potíž je v tom, že pokud přestane šňupat, ztloustne ještě víc a nevejde se vůbec do ničeho. Dělá si chudák velké starosti.

Vytvořila si vlastní teorii na problém filmových režisérek:

„Ty víš, Pat, proč jsou ve Španělsku jen dvě režisérky?“

„Ne, pověz, Lipidko.“

„Protože tady je natáčení tak špatně organizované, že režisérka nemá ani pět minut na to, aby trochu dbala na sebe.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že se vůbec zajímáš o to, jak vypadáš. To by ses musela zasebevraždit, jen co ses narodila.“

„Nebuď hyena, Patty. V té honičce kolem natáčení si režisérka nestíhá ani oholit podpaží. A to nemluvím o tom, že by se měla taky trochu pořádně ohodit. Pořád jen fofr. A jak jistě pochopíš, na to já nejsem zvědavá. Nechám si to napsat pěkně jasně do smlouvy. Kromě líčení hlavní představitelky budou líčit taky mě, jsem přece režisérka. Zahrnula jsem do rozpočtu dva miliony na svůj osobní šatník. Nehodlám chodit na natáčení v kalhotách a bundě. Každý den uvedu nový kostým podle scény, jakou budeme zrovna natáčet. Nenávidím fotky rozcuchaných režisérů s týdenním strništěm. Vůbec mě nepřekvapuje, že se španělský film tak mizerně prodává do ciziny.“

Lída bude film i produkovat a na to založila ze svých úspor produkční firmu. Celý čtyřiaosmdesátý rok se věnovala převážně ilegálnímu obchodu s kokainem. I když aspoň pět kilo vyšňupala Lída sama, podařilo se jí ušetřit dvacet milionů. Prezentovala svůj projekt na ministerstvu kultury a díky tomu, že vykouřila polovinu personálu, získala patnáctimilionovou podporu, protože svou budoucí prvotinu kvalifikovala jako experimentální film – ať už se totiž Lída pustí do čehokoli, určitě to bude experiment. Chce teď s koksem skončit, nejenom aby si mohla koupit ty černé šaty od Thierryho Muglera, ale taky aby ušetřila dalších deset milionů a mohla za pár měsíců svépomocí začít s natáčením.

Chudák vedla tak směšný život a tak touží stát se režisérkou, že ji v tom podporuju. Ostatně taky proto (nač bych to skrývala), že nakonec se pod film podepíšu JÁ a veškeré její úsilí nakonec poslouží k tomu, že to bude MŮJ film a ona to ani nepostřehne. Ale pár věcí budu muset pozměnit. Třeba scénář. Trochu vám to zběžně vysvětlím:

Svět je rozdělen mezi dvě velké mocnosti jménem Frankenstina a Sucker. Zbytek jsou jejich satelitní země. Ty mocnosti jsou prostě boží, pořád se jedna snaží dostat pod kontrolu druhou, a ovládnout tak celý svět. Frankenstinský národ se skládá ze samých žen, které se narodily ze soulože Frankensteina se sestrou doktora Jekylla. Navíc to jsou trpaslice, amazonky a lesby a svůj hlavní stan mají v amazonském pralese. Jejich nepřátelé „suckeři“ (pro neanglofonní nevzdělance upřesňuju, že suckers znamená hulibrci) jsou samí strašně vysocí a bledí hoši, všichni homosexuálové a manekýni z reklamy. Pocházejí z obludného spojení Drákuly s Poltergeistem. Jednou dostane jeden z vrchních suckerských papalášů nápad: velké milostné příběhy vždycky sloužily ke sjednocování národů, ale protože ten jeho se s nikým sjednocovat nepotřebuje, využije lásku na zničení nepřátel. Nejhezčího a nejmíň zženštilého Suckera pověří, aby svedl nějakou Frankenstinku a dostal se přes ni do hlavního stanu amazonek ležícího v kolumbijském pralese. Při každoroční oslavě svátku prezidentky dá Neochmýřený Sucker Trpaslici elixír, který vyrobil jeden suckerský vědec, aby ho vydávala za mezkalin a nalila svým družkám do pohárů. Když ho Trpaslice vypijou, úplně se zblázní a začnou se vzájemně zuřivě šoustat. Suckerské vojsko je zaskočí v plné frndě a s vojskem přijde stín stejně bledý jako vojáci – smrt. Po masakru bude ovládnutí světa zívačka.

Lída nechce při natáčení jen předvádět modely, ale taky chce na filmu vydělat prachy, takže napsala happy end. Jeden tajný agent, není jasné, jestli Flint, James Bond nebo slečna Marplová, je zrovna náhodou na dovolené v Kolumbii a dozví se o proradném suckerském plánu. Podaří se mu vetřít se k Neochmýřenému Suckerovi a hlavní Trpaslici. Oba se do něho zamilují, ale on ani do jednoho, takže Sucker i Trpaslice spáchají sebevraždu a na své poslání se vybodnou. Rovnováha obou mocností i zbytku světa zůstane zachována.

Tohle je v kostce příběh, ve kterém mi Lída nabídla hlavní roli Trpaslice. Chápu, že Lída chce využít mé jméno, protože každý ví, že PATTY PRODÁVÁ, ale ona taky ví, že já MILUJU PODPATKY A VYSOKÉ PODEZDÍVKY a nesnáším sandály (všechny Frankačky chodí v sandálech) a že jsem sice menší než Bibi Andersenová, ale přece jenom nejsem Linda Huntová. A co je nejdůležitější, PATTY MÁ MOZEK V KEBULI, a holka s mozkem se jen tak k něčemu nezaváže bez vlastních podmínek. A já mám takovéhle:

ZA PRVÉ. MĚ nikdo k sebevraždě z neopětované lásky nedožene, ani Roger Moore, James Coburn nebo Sean Connery, který mě rajcuje nejvíc. Naopak sebevraždu spáchá agent, ale až potom, co si to se mnou pořádně rozdal.

ZA DRUHÉ. MOJE MALIČKOST, ať už jsem SEBELEPŠÍ HEREČKA, nikdy nebude hrát trpaslici. Takže nebudu Frankačka, ale Hulibrk (zkušeností mám nazbyt). Ten příběh tak bude mnohem zajímavější, i když se bude muset trochu přepsat scénář (o to se postarám SAMA). Suckeři jsou sice samí muži, ale objeví se mezi nimi i jedna žena – JÁ. Tím aspoň nikdo nebude pochybovat, že já jsem ta pravá na uskutečnění jakýchkoli plánů. Bude existovat velmi staré proroctví, podle něhož se ze suckerského lidu zrodí jednoho dne žena, to znamená JÁ, která dokáže přemoci každého, kdo by se jí postavil do cesty.

ZA TŘETÍ. Nehodlám být moc bledá, ale skvěle nalíčená od Beatriz Álvarezové, v pastelových barvách a děsně roxymusic.

ZA ČTVRTÉ. O cestování do Kolumbie nemůže být řeč. Kolumbijské scény se můžou natočit klidně v Alicante. Tam najdeme spousty božských trpaslic, které můžou dělat kompars, a taky spoustu suckerů, kteří tam sice bývají opálení středomořským sluncem, ale když je Alaska (nejlepší maskérka na světě) dobře nalíčí, můžou dopadnout tak bledě jako Carolina Herrerová.

Lída Lipida si vymyslela kolumbijské prostředí jen proto, aby při návratu celý filmový štáb propašoval v žaludku tři sta gramů kokainu a doplnil tak rozpočet. A to teda ne. V některých záležitostech jsem hrozně háklivá na dodržování zákonů.

7. OTRAVUJE MĚ PROTIDROGOVÁ POLICIE

VŠECHNO to bylo strašně nepříjemné. Ve stručnosti: žádný film se točit nebude. Sice žijeme ve svobodné zemi, ale Lída Lipida zašla trochu moc daleko. JÁ ji nekritizuju, ale španělský trestní řád nemá tolik pochopení jako JÁ. Vždyť jsem jí to taky řekla:

„Hele, Lído, beze MĚ jsi ztracená.“

A TAK se taky stalo.

Prvním omylem bylo, že odmítla můj návrh na předělání scénáře. Druhým to, že se vykašlala na mou hlavní roli, poněvadž našla opravdovou trpaslici, a navíc prachatou, protože dědila (to tvrdí ona, mně je jasné, že trpaslice se věnuje obchodu se zbraněmi a placentami). Trpaslice říkala, že je skvělá herečka a že je ochotná strčit do filmu prachy, pokud dostane hlavní roli.

„Patty, ty seš božská,“ omlouvala se Lída, „ale opravdovská trpaslice, co je navíc v balíku, to je gól. Dám ti bezva roli ve svém druhém filmu. Měla jsi pravdu, jak jsi říkala, že bys nemohla hrát trpaslici, no a ten tvůj nápad, že bys přepsala scénář a hrála Hulibrka… no, zkrátka, moc si pískáš.“

„Pískám, JÁ? Ty Tulenice! Nejenom že jsem NEJTOLERANTNĚJŠÍ osoba, jakou znáš, ale taky jediná TALENTOVANÁ. Beze MĚ jsi ztracená, fešando. I když má ta tvá fenomenální trpaslice prachů tři prdele.“

NESNÁŠÍM vychloubání katastrofickými předpověďmi, ale dopadlo to přesně tak.

Lída odjela do Kolumbie „obeznámit se s místním prostředím“, jak tomu říkala. Při zpáteční cestě ji na letišti v Barajas načapali s pár kily navíc. A ne zrovna tuku. Teď sedí ve vězení a píše další scénář, který humorně zpracovává problém soužití teploušů, baskických teroristů a feťáků. Lipida je teda číslo! Sice nemá nadání, ale uznávám, že občas mě pobaví.

„Chápu, že to přepískla, pane komisaři. Ale je to moje kamarádka a nehodlám o ní mluvit špatně.“

Nejhorší nebylo, že ji čapli, ale že mě kvůli tomu začali nervovat policajti, asi aby si se mnou mohli trošku popovídat. A i když tomu asi nikdo nebude chtít věřit, patřím k těm několika holkám, které uniforma protidrogové nijak nerajcuje.

„Vím o ní jedině to, že je šílená. Jestli kšeftovala s kokainem, je to její věc. Mně na tom nepřipadá nic dobrého ani špatného. JÁ beru svoje kamarádky takové, jaké jsou.“

Moje šlechetné výpovědi nepomohly, aby ji pustili z vězení. A po pravdě řečeno se jí tam nedaří tak zle. Zhubla a je nadšená.

Když jsem odešla z komisařství, nebyla jsem přímo deprimovaná, ale skoro. Bylo takové to vlažné ráno, kdy lidi chodí po ulici jako zombíci, to znamená osoby bez duše a s novinami pod paží. Nasadila jsem si falešné černé raybanky; nesnáším totiž, když mě lidi na ulici přistihnou, jak se tvářím smutně. Zašla jsem si do baru na kafe. Přistoupil ke mně nějaký Chlápek. „Poznali mě,“ pomyslela jsem si, „jako vždycky.“ Někdy je „jako vždycky“ útěcha.

„Zvu tě na kafe,“ řekl mi trochu nesměle.

„Díky. Padesát peset ještě mám.“

Připadá mi trochu ponižující, když člověka zvou na kafe, jako by to bylo BŮHVÍCO. Kafe je strašně intimní záležitost a pozvat někoho je jako nacpat se mu do intimního života, a já jsem byla z toho komisařství celá VEDLE.

Frajer nevěděl, jak se s odmítnutím vypořádat. Znervózněl a podíval se na mě, nevěděl, co říct. Nasadil si černé brýle a odešel na záchod. Je fakt málo chlapů, co se umí dvořit ženě, která se chová jako ve filmech z čtyřicátých let. Kdyby byly Rita Hayworthová nebo Gloria Grahamová dneska mladé, měly by vážné problémy navázat známost s dnešními kluky.

Nad barem se jako sup vznášelo husté dusno a JÁ nebyla V POHODĚ. Objednala jsem si skleničku anýzovky a porci smažených churros, abych zahnala zlá znamení. Obojí jsem splivla. Neměla jsem nic na práci, tak jsem se podívala na číšníka, jestli zabere.

„Já jsem Patty.“

„Jaká Patty?“

Nedokázala jsem mu odpovědět. To snad není pravda, ještě existují lidi, co nečtou La Lunu.

„Co je, to už se ti tak brzo po ránu zapalujou lejtka?“ řekl mi pasáckým tónem.

„Právě jsi přišel o svou velkou šanci, hochu,“ setřela jsem ho. „Až budeš starý, vyprávěj vnoučatům, že jednou seděla na baru proti tobě Patty Diphusa a ty sis toho nevšiml. Vnoučata ti to nebudou chtít věřit.“

Odešla jsem na záchod vyzvracet churros. Návštěva komisařství mě úplně rozhodila. Už nejsem, co jsem bývala; dřív, teda myslím těsně po narození, jsem klidně snídala muškátové víno s kyselými okurkami a tygří krevety a sedlo mi to skvěle.

Bylo to zvláštní ráno, to už jsem říkala, ale tak zvláštní, že jsem zamířila na dámský záchod, normálně se totiž vždycky spletu. Veřejnost má o mně sice trochu zvrhlé představy, ale přece jenom by kluci neměli najít na svém záchodě takový sexsymbol, jako jsem já, jak jim tam zvrací. Nejdřív poliši, pak číšník – málem mě dostali do deprese. Ale přece jenom se nestává, aby HOLKA ZVRACELA SAMA. Ve dveřích na záchod se objevil Frajer, který mě oslovil u baru. Neřekla jsem mu to, ale skoro jsem mu byla za ten vpád vděčná.

„To už si člověk nemůže ani sám zazvracet?“ řekla jsem mu tak nesympaticky, jak mi jen moje osobní kouzlo dovoluje.

„Mám na tebe počkat venku?“ poprosil mě rozechvěle.

„Ne, zůstaň tady. Přes ty svoje černé brýle stejně asi nic nevidíš. A klid, se mnou se líže samá smetana.“

Vyšla jsem ze záchodu, omyla si pusu a trochu se přelíčila.

Přistoupili jsme k zrcadlu nad umývadlem. Nenápadně jsem ho pozorovala.

„To máš pravé raybanky?“ zeptala jsem se ho.

„Jo.“

„Ty moje jsou jen imitace,“ přiznala jsem mu.

„Jestli chceš, dám ti je,“ řekl mi.

Sundal si brýle a podal mi je. Měl vlhké oči. Aby nezapochyboval o mé prostotě a vděčnosti, přistoupila jsem k němu a strčila mu jazyk až k mandlím.

Když jsem se odtáhla, měl ten Frajer ještě mokřejší oči než předtím.

„Vlítlo ti do oka smítko, vadí ti zářivky, nebo prostě pláčeš?“ zeptala jsem se ho.

„Půjdeme k tobě. Tam ti to vysvětlím.“

Mám ráda chlapy, co mají ve věcech jasno. Po cestě jsem mu vyprávěla všechno o podivném případu Lídy Lipidy a tak podobně. Udělala jsem to hlavně proto, abych rozbila ledy. Tajemný obdivovatel mě zajímal čím dál víc, ale dostala jsem z něho jen to, že se jmenuje Juan Félix.

Namířili jsme si to rovnou do mojí ložnice. Nebyla zima, ale stejně jsem zapnula plynová kamna, protože vydávají rudé světlo jako na diskošce, a to zabírá.

„V taxíku jsem přemýšlela o tom,“ povídám mu a přitom se svlékám, „že bych s tebou ráda někdy strávila noc, spala s tebou v objetí. Myslím, že dneska oba potřebujeme trochu něhy, ale nezbude nám nic jiného než prostě píchat, protože já nikdy nespím. I když potřebuju něhu.“

Nemohl mi odpovědět, protože měl VŠECHNO moje právě v puse. Ve chvíli, kdy mu ani ruce a jazyk dohromady nestačily, sebral něco ze země.

„Něco jsi ztratil?“ zeptala jsem se.

Než stačil odpovědět, zjistila jsem, že mám v sobě něco děsně tvrdého.

„Je to aspoň kožené?“

Nesměle přiznal, že ano.

„Nedělej si starosti, není to poprvé. Takže pokračuj. Ale pak mi musíš všechno vysvětlit.“

„Jistě, miláčku,“ pošeptal mi celý rozparáděný.

A v patřičné chvíli mi pak opravdu všechno vysvětlil.

8. HOLKA, CO SE PODOBALA SPENCEROVI TRACYMU

Slíbila jsem, že vám budu vyprávět příběh o Juanu Félixovi, klukovi s koženým ptákem, s kterým jsem si to rozdala v minulém dílu po odchodu z komisařství, ale myslím, že mě moc nebere. Je spojený s mým dětstvím a na tu dobu já vzpomínám nerada; vyvolává ve mně spoustu dojmů, které nijak nesouvisí s typem LITERATURY, jakou PÍŠU JÁ.

Když po píchačce odešel do koupelny, prohlídla jsem mu kalhoty a našla v nich fotku dvou holčiček. Jedna z nich jsem byla JÁ a druhá Adela, moje spolužačka ze školy. Záběr byl ze školního dvora, vedly jsme se za ruku. Jak se tahle fotka dostala do ruky Juanu Félixovi? Zkrátka Adela se přeměnila na Juana Félixe, chci říct, že brzy potom, co odešla ze školy, si dala změnit pohlaví, protože do mě byla šíleně zamilovaná a věděla, že já mám ráda chlapy, dokonce radši než mořské plody. Takové historky vypadají dobře v rozhlasovém seriálu, ale mě teda moc neberou. Adela totiž do mě byla příšerně udělaná, takovou tou láskou, která ti až vadí, a žila jen vzpomínkami na mě. Se sebevražednými sklony a s touhou potkat mě někde na rohu se stala provazochodkyní – pracovala v cirkuse, kde chodila po laně. Jak se mi svěřila, vůbec jí nevadilo, že třeba jednou spadne a se vším bude konec. Prostě moc smutný příběh.

JÁ mám hrůzu z toho, když se moji fanoušci do MĚ takhle ZBLÁZNÍ. Je to zneužívání. Spiknutí. Deformují tě podle svých tužeb, ale i když jsem DĚSNĚ BOŽSKÁ, pořád jsem i trochu LIDSKÁ a vyvádí mě z míry, že si mě lidi zapojí do vlastního života a já se to třeba ani nedozvím.

Juana Félixe jsem ze sebe setřásla, jak jen to šlo. Šoustání nebylo špatný, ale když jsem si vyslechla jeho přerývané doznání, cítila jsem se příšerně a kladla si typické otázky šedesátých let jako „co tady dělám“ nebo „jaký má tohle všechno smysl“ a tak podobně. Náladu mi nezvedla ani zpráva, že v Polsku zakázali moje fotonovely, takže se na černém trhu staly vyloženými bestsellery. NĚCO jsem potřebovala. Nevím CO. Třeba peníze. Jak jsem teď slavná, lidi si myslí, že chci být jen spisovatelka, a už mi nenabízejí role v čuňáckých fotonovelách. Myslím, že se musím vrátit k pornografii, trochu jsem ji teď odstrkovala a pro spisovatelku není dobré takhle zapomínat na vlastní kořeny. Kromě toho bych zase ráda narazila na toho Taxikáře, co chodil jako Robert Mitchum. Ale kde ho najít? Miluju náhodu, ale někdy ji nenávidím. Pokud chci NĚKOHO vidět, NESNÁŠÍM, když nevím, kde ho najít, i když to může působit jako buržoazní přežitek.

Jdu k telefonu. Volám Radio-Taxi a ptám se na chlapíka, který se podobá Robertu Mitchumovi.

„Takových tu máme víc. Taky u nás dělá pár džeků nikolsnů a dva nebo tři takoví, co vypadají úplně jako Richard Gere.“

„Hele, fešando, nech si ty srandičky. Jsem Patty Diphusa a představuju typ žen, co nemají strach z obyčejnosti, když na to někdy přijde.“

„Ty že jsi Patty? No to snad není možný!“

Hlas se změnil v koktání nesmělé fanynky.

„Hrozně tě obdivuju,“ pokračovala roztřeseně, „mám pětiletou dceru, která chce být jako ty.“

„To je na začátek dobrý věk. Hele, něco mě napadlo. Už pár dní jsem nic nejedla. Co kdybych zašla za tebou do kanceláře, něco si dáme a já se přitom podepíšu tvojí holce?“

„Fakt?“ Ženská nevěřila svým uším.

Vysprchovala jsem se, trochu se zmalovala a za půl hodinky jsem byla v kanceláři Radio-Taxi.

„Já nemůžu vypadnout dřív než za hodinu,“ řekla mi ztrápeně Sonia, tak se totiž ta zvláštní spojovatelka taxislužby jmenovala.

„To neva, kde máš ty nikolsny a ričrdy gýry, ať se zatím zabavím…“ řekla jsem jí tónem „nedělej si hlavu“.

„Promiň, lidi si ze mě občas dělají blázny, tak jsem se musela naučit být trochu drsnější. Asi jsem něco pochytila i od nich.“

Měla na mysli taxikáře, kteří jí neustále volali a oznamovali, kde zrovna jsou.

„Teda holka, z takový práce by se jedna zbláznila.“

„To si nemysli, jsou to prima kluci. A většinou jsou hrozně opuštěný.“

„To nejsou sami. Znala jsem jednoho ministra, který si stěžoval na to samý.“

„To nesrovnávej, dělat ministra musí mít zase jiný výhody, myslím. Ale život taxikáře je tvrdej. A já se jim ho snažím co nejvíc zpříjemnit.“

Sonia byla jako Spencer Tracy, ale fyzicky se podobala mladé Chus Lampreave.

„Chceš říct, že si to s nima čas od času rozdáš, aby se necítili tak sami?“

„No a kromě toho si s nima hodně povídám, když jsou takhle ztracení v noci. Mluvím s několika najednou. Je to jako na nějakým mejdanu na vlnách.“

Je známo, že lidská bytost přežije všechno. Představovala jsem si Soniu, jak si rádiem povídá s několika najednou a přitom vyřizuje telefony zákazníků. Práce v pornografii není tak na nervy, dokonce ani v případech, kdy se partnerovi nepostaví.

„Objednám nějakej dlabanec,“ řekla jsem jí. „Co by sis tak dala? Něco japonskýho? To je teď hrozně v módě mezi pseudointelektuály.“

Sonia dál nevěřila vlastním uším.

Zavolala jsem firmu, co ti přinese cokoliv a kdykoliv, a objednala cigarety, časopisy, jídlo a alkohol. Po téhle exhibici moci jsem se s pusou plnou syrových ryb a rýže konečně dostala k záležitosti, kvůli které jsem se proměnila v anděla a obtěžovala se do téhle díry, jaká by ani v románech Chestera Himese…

„Sonio, zlatíčko. Všechno je pro mě úplně nová zkušenost, ale jak jsem se tě předtím ptala na dvojníka Roberta Mitchuma, nedělala jsem si legraci. Myslím, že jsem se do toho taxikáře zabouchla.“

„Myslíš Lucia?“

„Nikdy mi neřekl, jak se jmenuje.“

„To je pravda, moc toho nenamluví. Prožil si zklamání, to víš?“

„Jo, ale ne každý, kdo si prožil zklamání, se umí dívat jako hrdina filmu Pryč od minulosti ani chodit jako on.“

„Kvůli ženské, takové té blondýnce bez špeků v pase a se spoustou prachů. Takové nejsou jeho typ, Lucio je obyčejný kluk. Ale tahle holka se právě rozcházela s nějakým magnátem a připravila ho o rozum. Byla typ ženský, co může klidně rozmlouvat s králem na odpoledním čaji nebo to rozjíždět v nejhorším pajzlu. ,Oni‘ tomu říkají ,úžasná žena‘.“

„Tyhle ,šelmičky‘ znám.“

„Lucio byl krátké intermezzo mezi dvěma magnáty. Je hrozně citlivý.“

„To jsem si všimla. Jedné deštivé noci mě zavezl do tržnice a daroval mi kilo langust. A ta jeho chůze! Nejde mi z hlavy.“

Chytrá holka Sonia ani nemrkla a zavolala nějakému taxíku:

„Lucio, kde jsi?“

Odpověděl jí hlas zkreslený přístrojem, avšak můj klitoris ho poznal hned:

„Jsem v San Blasu. Právě jsem vyložil pasažéra. Mám něco po cestě?“

„Jo. Něco moc zajímavého, ale mám to tady u sebe. Uhodneš, kdo to je?“

„Sony, tvoje dcera. A mluvíte o mně. Jsi špatná matka, měla bys holce říct, že já nejsem pro ni.“

„Předám ti ji, ale dávej pozor, ať v tom rozrušení někoho nepřejedeš.“

Sonia ten úvod přehnala. Podala mi ten podivný tlustý mikrofon, jaký jsem už viděla u taxikářů. Skoro jsem ho spolkla, jak jsem byla nervózní.

„Ahoj, Lucio. Tady Patty.“

Chlapec na pár vteřin oněměl.

„Jak víš, jak se jmenuju?“

„V Madridu se ví všechno. Nic mi neřekneš?“

„Pracuju, co ti mám říkat?“

„Že jsem tě příjemně překvapila.“

„Mám radost, nečekal jsem to. Máš nějaké potíže?“

„Ano,“ odpověděla jsem.

„Tak počkej. Jedu tam.“

V mém krátkém, ale intenzivním životě mi srdce poskočilo jen třistakrát. A tohle byl jeden z těch případů.*

*Následuje několikaměsíční pauza, kdy Almodóvar nedodával fejetony do časopisu La Luna. Když se konečně pustil do dalšího, nepamatoval si, kde přestal. Proto se nikdy nedozvíme, co se asi stalo při druhém setkání Patty s taxikářem. (Pozn. vyd.)

9. TAK UŽ JSEM ZAS TADY

Stalo se to jedné takové noci, kdy se člověk neplánovaně zpije jako za starých dobrých časů, povzbuzován příhodným předávkováním koksu.

V posledních měsících jsem nic nenapsala, protože, jak už jsem několikrát vysvětlila, NENÁVIDÍM tohle město, kde každý čeká, až JÁ NĚCO řeknu, aby z toho udělal módu. Na druhé straně všichni chlapi, se kterými jsem šoustala, se do MĚ udělali, což je sice dost logické, ale jinak docela záhul. V posledních měsících se MŮJ ŽIVOT podobal detoxikační kůře. Tím chci říct, že jsem se snažila všem předvést, jaká jsem obluda a že si jejich lásku nezasloužím. Rozejít se s nimi se všemi mi přesto trvalo mnohem déle, než jsem předpokládala, a vyprávět takové věci není žádná zábava. Nenávidím epilogy historek, nerada je prožívám a už vůbec nesnáším o nich psát. Proto jsem se odmlčela. Proto, a taky protože mě zajímalo, kam se spustí tohle příšerné město bez mého vlivu. Jakmile jsem zjistila, že od mého odchodu ze scény se NIC NOVÉHO nepřihodilo, VRACÍM SE, protože, jak už řekla spousta inteligentních lidí, v Madridu existuje jen jedna ZAJÍMAVÁ osoba. A ta osoba jsem JÁ, PATTY DIPHUSA.

Jak už jsem říkala na začátku, jedné takové noci jsem se vrátila do starých prostopášných kolejí, protože střídmost je skvělá věc, pokud ji člověk dokáže porušit pořádnou jízdou jako stará milionářská rocková hvězda.

Do Madridu přijel překladatel mých pamětí do angličtiny. V USA je zřejmě v módě nevynalézavá pornografie a on dostal výborný nápad přeložit mé dílo jako scénář seriálu, kde bude hrát Morgan Fairchildová.

„Proč ta čůza a ne JÁ?“ zeptala jsem se ho.

„Ty seš moc živá a moc skvělá, v Hollywoodu by to nikdo nesnesl,“ vysvětlil mi.

„No dobře. Tak si aspoň nahrabu na autorských právech.“

Takže svoje vyprávění přetřu pořádně drsňáckou patinou a dám je tomuhle klukovi, protože mi je sympatický. Taky toho spoustu zažil. Přišel ke mně o holi, poněvadž jeho osobní letadlo se zřítilo v libyjské poušti, a to mu udělalo pěknou paseku s kyčlemi, což mu brání v tom, aby chodil jako John Wayne. Ale stejně je rajcovní, jen co ho zmerčíš, začneš přemýšlet, jestli ti strčí tu svou hůl do KUNDY, nebo tě s ní PŘETÁHNE přes hlavu, obě možnosti jsou dost sexy. Ta hůl, jak mi vysvětlil, je fakt praktická. Umím si představit, jak by se tvářil náš přiteplený pisálek Antonio Gala, kdyby se dozvěděl, co všechno se s takovou holí může dělat. Můj přítel ji používá taky k tomu, že ji naplní kokainem a celníci houby poznají. Sotva dosedl u mě v obýváku a já se ho začala vyptávat, co sakra dělal v poslední době kromě toho, že se napakoval na sračkách, které píše pro velká americká televizní studia, už měl hůl rozdělanou a sypal na můj černý lakovaný stůl takové lajny koksu, jaké si dělal Al Pacino v Scarface. Dali jsme si bez upejpání.

„Pořád se stýkáš s největšími čuňáky ve městě?“ zeptal se mě.

„Teď jsem přesedlala na podobojí,“ já na to.

„Hlavně když maj pořádnej klacek.“

„Pokud jde o tohle, tak to vás teda nový generace válcujou,“ oznámila jsem mu, „ale zase u nich hrozí nebezpečí zamilování. Ty dnešní kluci nějak uměj míchat neřest se sentimentalitou. Což je ze sociologického hlediska dost zvláštní novinka.“

„Já za dva dny odjíždím, takže u mě dobrý.“

„Dej mi pět minut, abych si to srovnala v hlavě, a vyrazíme na lov.“

Zatímco jsem se sprchovala a malovala, pustil So many men, so little time od Miquel Brownové. Není nic účinnějšího než diskohudba, když se chce člověk pořádně nachystat na lov.

Vyrazili jsme do MACu, doupěte dezorientovaných fešáků. Diskžokej ví, že nikdo nemá co říct, a pouští hudbu tak nahlas, že z toho bolí i oči.

Donutila jsem ho hudbu ztlumit a zařvala jsem od baru: „Hoši, je tady kupa koksu!“

Do té chvíle podnik vypadal jako remake noci oživlých mrtvol, ale stačilo uslyšet mé volání a do těl hned vjela nálada. Za chviličku se kolem nás tlačil dav holek a kluků, co měli chuť si zadovádět.

„Vyber si sám,“ řekla jsem svému americkému příteli.

Označil vyvolené holí jako kouzelným proutkem. Odešli jsme s nimi na záchod. Konečně to začínalo vypadat jako mejdan. Hromádku bílého prášku nechal na baru pro ostatní, aby z toho neměli deprese. Američani už jsou takoví.

Na záchodě jsem povídala a povídala, zatímco můj přítel předváděl, že s jeho zkušenostmi se dá na věc jít rovnou bez nudných okolků. Všichni byli pěkně vyrajcovaní. Já pořád vysvětlovala, proč jsem se stáhla do ústraní, a usmívala se, když mě žádali, abych se vrátila. Na koksu je dobrý, že tě baví i jen mluvení. Mohla bych si to rozdat s kýmkoli z těch kluků tam, ale zatím jsem měla chuť jen mluvit a koukat. Nechtěla jsem nic uspíšit, noc byla mladá, tak nač přepálit začátek. Jeden kluk, který vypadal jako hoch z lepší rodiny, mě neustále lákal pohledem, abych se připojila ke skupině, se kterou dováděl. Jednou jsem se na něho usmála, což znamená „trpělivost, tady si začínám JÁ, ale jestli se rozhodnu pro zatracení, ty budeš jeden z přístavů, kde budu hledat útočiště“. Jo, v poslední době jsem takhle literární, dokonce i jen pohledem.

Záchodová preambule nebyla vůbec špatná. Už jen kvůli tomu se mému příteli cesta do Madridu vyplatila.

Odešli jsme z lokálu a přesunuli se ke Slušňákovi. Skupina se z hostitelovy iniciativy zmenšila na čtyři. Můj přítel, další dva kluci a JÁ. Hoch bydlel s matkou v zatuchlém měšťáckém bytě. Máti byla na cestách a chlapec vypadal odhodlaný ke všemu, hlavně k tomu, aby se tahle noc nepodobala těm, jaké obvykle trávíval s rodinou.

Myslím, že jsme byli všichni čtyři docela velkorysí. Nabízeli jsme dostatečnou různorodost a byli jsme dost zkažení na to, aby z té kombinace vzešlo něco pořádného. Užila jsem si a můj americký přítel taky, a na tom koneckonců záleželo.

Další den jsem zašla do kanceláří La Luny, aby prodali mému příteli práva na mé autobiografické příběhy. Vyměkla jsem a přistoupila na to, že zase začnu psát pro nejambicióznější časopis všech dob, jak jsem ho definovala jeho řediteli. Právě jsme zápolili se smlouvami, když se dostavil poslíček s dopisem. Byl pro mě. Jasně, v Madridu se člověk nemůže hnout z domu, aby o tom hned každý nevěděl. Otevřela jsem dopis. Níže podepsaný neznal mou adresu, takže mi napsal do redakce La Luny. Pisatel nebyl nikdo jiný než ten slušný hoch, co nás hostil předchozí noc. Protože je to hodně mladý kluk, rozhodl se vyložit mi to ve formě básně. JÁ, která jsem tak TOLERANTNÍ, jsem mu to ani neměla za zlé.

V devatenácti letech člověku próza nepřipadá jako nejšťastnější způsob sebevyjádření. Poeticky to vypadalo takhle, rovnou vám to tady opíšu: „Je osm ráno a Ty jsi právě odešla s těmi třemi fešáky, co jsme si je střídali. Když jsem líbal kteréhokoli z nich, toužil jsem je sice líbat, ale hlavně jsem toužil líbat Tebe. Namazal jsem si nos krémem, měl jsem ho podrážděný od kokainu. Poslouchám Ne me quitte pas a oblékám si tričko na spaní. Ale nejsem ospalý. Posbíral jsem prázdné krabičky od cigaret a vzpomněl si na Tebe, bez bolesti a nedramaticky. Že bych už dospíval? Nebo po Tobě dost nepálím? To je jedno. Je osm. Mejdan skončil a já Ti píšu na stroji dopis, který ani nevím, kam Ti poslat.“ Pro jistotu mi v doušce napsal svůj telefon.

Dala bych přednost míň aseptickému dopisu, ale stejně nebyl špatný. Jsem zvyklá na sprosťárny, takže když je někdo jemný a zachovává si odstup, trochu mě to vzrušuje. Možná mu zavolám. Myslíte, že mám?

10. MĚŠŤÁCKÁ EPIZODA

Zavolala jsem mu. Na konci minulé kapitoly jsem si nebyla jistá, jestli to udělám, ale vždycky se vyskytne nějakých pět hluchých minut, kdy se nic neděje, a v těch chvílích my citliví lidé činíme nejchybnější nebo nejvznešenější rozhodnutí.

Zavolala jsem mu, mám na mysli Slušňáka, toho s tou aseptickou poezií. Začal ke mně hodně chodit. Kromě šoustání mi vyřizoval telefony a přepisoval moje příběhy na stroji, protože některým klukům píchání nestačí. To je jak z románu Françoise Saganové, co?

MŮJ ŽIVOT není tak jednoduchý, jak vypadá. Celé dny podepisuju papíry proti NATO a pro NATO, protože v takhle komplikovaných záležitostech chci zachovávat rovnováhu. Při nejrůznějším předávání cen mi lezou ušima madridské kulinářské speciality. Obíhám madridské čtvrti s přednáškami o důležitosti drog pro nejchudší vrstvy. Kvůli mé nezávislosti modelky si mě vybrali jako prostřednici ve všech záležitostech biskupské konference a vlády, protože biskupové nejsou spokojení s tím, jak se k nim chová vládnoucí třída (a já se snažím vnést mezi ně símě sváru, protože biskupové mi moc nejdou pod nos). Také jsem v úzkém styku s baskickou organizací ETA a usmiřuju je s ministerstvem vnitra. Zkrátka mám spoustu společenských závazků. JÁ jsem děsně ABSOLUTNÍ, a když už se VRACÍM, tak se všemi důsledky. Vím, že návrat pro mne znamená stát se VEŘEJNOU ŽENOU, a i veřejná žena má omezené možnosti, poněvadž je také jen člověk, takže potřebuje, aby jí někdo vyřizoval telefony. Mou tragédií je totiž ČAS (teď, když jsem slavná, chápu, proč se lidi jako Borges tolik zabývali časem). Vím, že když řeknu své veřejnosti, to znamená biskupům, vládě, ETA, koordinátorům v městských čtvrtích, špionům atd., ANO, nese to s sebou kromě řešení všech zhovadilých problémů téhle příšerné země to, že se s polovinou z nich musím VYSPAT, protože v hodině pravdy a s holkou MÉHO RAŽENÍ nakonec všichni najdou srdce a ocas na pravém místě a mezi dvěma jednáními ženská musí tuhle jednomu vyhulit, tamhle hodit JEDNU RYCHLOVKU a zároveň běhat z jedné kanceláře do druhé, zkrátka dělat spoustu věcí, které sice můžou být zajímavé, ale připravují tě o ČAS:

„…a občas přece musím taky zavolat instalatéra nebo zajít do banky, seřídit topení, odmítnout všechny rozhlasové stanice, které mi pořád volají, abych promluvila o postmodernismu (prokleta budiž hodina, kdy novináře z  La Luny napadlo tu nálepku vymyslet!). Musím se zúčastnit slavnostního uvedení svých prvních fotonovel, které teď znovu vyšly v Alžíru. Nebo zajet do ňujorku, kde teď v galerii MoMA vystavují všechno, co jsem nafotila coby pornomodelka. Musím odpovědět Brazilcům, jestli můžu nebo nemůžu přijet přečíst slavnostní projev na zahájení karnevalu. Musím odpovědět na hromadu urážlivých anonymů, s nimiž udržuju pilnou korespondenci (vyhrožovat smrtí je vždycky jeden ze způsobů, jak ti říct, že se jim moc líbíš) atd., a JÁ TO VŠECHNO SAMA NESTÍHÁM. Potřebuju tajemníka, a toho bys mohl dělat ty, protože mě máš rád a JSI NA MĚ NAŽHAVENEJ.“

„Jo, ale já jsem básník.“

„Než básník dosáhne vavřínů, musí chvíli snášet ústrky, a být mým tajemníkem není zas tak hrozné.“

Ještě že JSEM TAK výřečná, protože když mají chlapi přiložit ruku k dílu, není lehké je přesvědčit, ať už jsou DO VÁS zamilovaní, nebo ne.

Takže takhle se Slušňák stal mým milencem, tajemníkem a písařem. Já vím, že to moc vášnivě nepůsobí; není etické vášnivě milovat snoubence-tajemníka. Ostatně nač to skrývat, já jím pohrdám. Až vám vysvětlím proč, určitě mi dáte za pravdu.

Slušňák se jmenuje Pepík a dělal trochu okolky, když mi měl být užitečný, protože prý ho zaměstnávám čtyřiadvacet hodin denně, což začalo prudit jeho máti.

„Půjdeme si s ní promluvit, pochopí, že jsem pro tvou výchovu ta NEJDŮLEŽITĚJŠÍ.“

„Nepochopí to,“ ujistil mě.

„Však uvidíme.“

Tenhle typ kluků se sice obléká do kvalitních hadrů a má skvělou pleť, ale jsou to měkejši, takže mi neuměl říct ne.

Vzal mě k sobě domů a představil mě máti.

Paní vypadala špatně, zřejmě v životě přečetla moc esejů a zažila spoustu nepříjemností. Byla velmi důstojná a tak podobně, klidně mohla dělat ministryni čehokoli, ale jakmile promluvila, z hlasu bylo jasné, že je mimoň (bude asi z Opus Dei, pomyslela jsem si, ale nestrefila jsem se).

„JÁ jsem byla vždycky liberální,“ svěřila se mi; my ženy jsme se cpaly sušenkami a pily anýzovku, on srkal čaj, „proto mi nevadí, že se můj syn baví. Myslím, že je to zdravé pro jeho vývoj jak tělesný, tak duševní, a nemám nic proti tomu, že to dělá trochu nekonvenčním způsobem.“

„Ušetří se tak spousta ČASU. Já jsem si už jako malá holka uvědomila, že je pro mě málo věcí důležitějších než ROZKOŠ,“ řekla jsem jí.

„A to nejste básník, pro básníky je totiž neřest mnohem důležitější než pro ostatní.“

„Člověk nemusí být básník, když se chce BAVIT, spíš naopak; básníci bývají obvykle málo vynalézaví, a to i když se opijou.“

Pepík na to neříkal ani ň, byl jako na trní.

„Nevím, proč jsi měl takový strach představit mě svojí máti, je božská,“ řekla jsem mu, abych ho zapojila do rozhovoru.

„Kdybyste znala moje přátele, zděsila byste se, o co jsem pružnější než oni, ale to neznamená, že se nestarám o svého syna. On je jediné, co mám.“

„Ale jděte, jste ještě ve věku, kdy si můžete užít. Možná za to budete muset zaplatit, ale to pro vás asi nebude problém.“

Chtěla jsem jí dát telefon na nějakého svého známého gigola, ale matka i syn se na mě podívali, jako když Superman metá očima blesky, takže jsem se raději usmála a usrkla anýzovky.

„I když jsem liberální, některé věci už mě nezajímají,“ řekla matka a spolkla nadávku. „Stačí mi pečovat o syna. Ale to vy samozřejmě nemůžete pochopit, protože jako transvestit nikdy nemůžete mít děti.“

Myslela jsem, že špatně slyším.

„Cože?“

„No ano, nedivte se, věda ještě tolik nepokročila, drahoušku.“

A usmála se, celá šťastná z toho zpoždění vědeckého pokroku.

„Paní, mám kundy a chlapů na rozdávání, takže bych mohla mít dětí celý pluk, kdybych si nedávala pozor.“

„Nerozuměla jste mi dobře, drahoušku. Už jsem vám říkala, že jsem skandálně liberální. Nemusíte se stydět, že jste transvestit, připadá mi to náramně zábavné.“

„Jestli mi budete ještě chvíli říkat transko, nacpu do vás ty sušenky, že je ani nestačíte rozkousat. V nesmírnosti mojí kundy se už ztratily tisíce mužů. Mezi nimi i váš syn.“

Jak říkala Mae Westová, když mám být hodná, jsem strašně dobrá, ale zlá jsem ještě lepší.

Něco ta paní musela pochopit, protože oněměla a podívala se na syna s žádostí o pomoc.

„Měl bys k tomu něco říct!“ poručila mu.

„No… varoval jsem tě přece, že Patty o tom nebude chtít mluvit,“ řekl jí upjatě Pepík.

Vstala jsem a vrazila mu facku.

„Seš propuštěnej. Udělala jsem si z tebe tajemníka, abych tě trochu ponížila, ale nezasloužíš si ani to.“

Matka zareagovala, vyskočila a vrazila facku pro změnu mně.

„Nikomu nedovolím, aby v mojí přítomnosti fackoval mého syna.“

„Paní, teď už chápu, že v některých zemích venkovani uřezávají takovýmhle ženám hlavy.“

V takových chvílích se ve mně probouzí ohromující sociální uvědomění. Už jsem v tom domě nemohla vydržet ani minutu. Sebrala jsem kabelku, upšoukla si a vypadla.

Už jsem byla na ulici, když se znovu objevil Pepík:

„Je mi to líto, Patty. Vysvětlím ti to.“

„Dej mi pokoj,“ střihla jsem mu další facku.

„Máti je na tom mizerně od té doby, co před osmi lety umřel otec. Pověsila se na mě, protože jsem úplně stejný jako on. Je do mě zamilovaná. Nevadí jí, když spím s klukama, že prý to je něco jiného, protože to pro ni není konkurence, ale nesnese, abych to dělal s holkama. Hodlá být jediná žena mého života, takže když jdu někdy s holkou, což se mi ve skutečnosti líbí mnohem víc, musím jí lhát. Proto jsem jí řekl, že jsi transka.“

„Hele, Pepčo, já jsem úplně obyčejná holka a tohle všechno je mi odporné.“

„Hrozně trpím, Patty. Vždyť víš, že jsem básník. Neodcházej takhle.“

„Na to, aby se z člověka stal básník, musí mít něco víc než jen střelenou autoritativní matku. Už se za mnou nesnaž dolejzat.“

V dálce přijížděl taxík. Zastavila jsem ho a nastoupila. Sice jsem si to s matkou i synem vyřídila, ale stejně jsem byla VZTEKLÁ. A což je u mě neobvyklé, ani jsem si neprohlédla taxikáře. Jen jsem mu suše nadiktovala adresu a on dal hlasitěji rádio. Právě zpíval Harry Belafonte koledu Mary’s Boy Child , což je tak něžná písnička, že je skoro až krutá. Ani jsem nevěděla jak, ukápla mi slza. Nenápadně, skoro zahanbeně jsem si ji setřela rukou. A taxikář promluvil:

„Patty, kterou jsem znal já, neplakala.“

Úplně jsem nad takovou drzostí ztuhla.

„Myslela jsem, že taxík je jako kostel, klidné a intimní místo, ale vidím, že jsem se spletla,“ vyčetla jsem mu chabě.

Taxikář si začal písničku pobrukovat s Harrym Belafontem. Znělo to, jako by se narodili jen pro to, aby spolu zpívali duet, a to už bylo na mě moc. Existují mužské hlasy, které v ženě probouzejí pocit, že je opuštěná a sama jako stará teniska.

Píšu v únoru. Ani jsem nezjistila, že víc než před měsícem byly Vánoce. Ale ta písnička mi připomněla všechny Vánoce, před kterými jsem utekla.

Naštěstí skončila. Zatímco jsem se vzpamatovávala ze své nečekané sentimentality, taxikář se dal znovu do řeči:

„Už si na mě nepamatujete?“

Poprvé jsem se na něj pořádně podívala, a samozřejmě že jsem ho POZNALA!

„Ty jsi ten taxikář, co mě loni na jaře vzal do tržnice a daroval mi kilo langust!“ Jestli existoval na světě člověk, kterého jsem chtěla ještě jednou vidět, byl to tenhle chlap.

„Přesně tak.“

„Neumíš si představit, jak mě to dojalo! Otevřela jsem okno, abych ti poděkovala, ale už jsi byl pryč a obývák mi zaplavil jarní vzduch.“

„Četl jsem to. A taky mě dojalo, jak jsi to vyprávěla.“

„Tehdy jsi moc nemluvil. Co se přihodilo, že jsi teď tak výřečný?“

„Nic. Přežil jsem.“

Muž pořád vypadal jako Robert Mitchum ve filmu Pryč od minulosti . Po mé frustrující měšťácké epizodě bylo moc příjemné, že mě doprovodil až ke dveřím mé ložnice. Tam uhodl, že po něm toužím, ale že se cítím příliš slabá na to, abych si o něco řekla, takže mě vzal za ruku a dovedl mě k posteli, sundal mi boty a sedl si vedle mě na pelest. Mlčky pomalu zahladil mou úzkost, jako když někdo vytírá špinavou podlahu. Pomyslela jsem si v duchu: otevírá se mi nový život.

Byla škoda, že ten nový život trval jen pět hodin. Pak taxikář odešel a já zůstala zase sama se sebou a se svým svědomím.

Pochopila jsem, že jsem od přírody osamocená, pokřivená žena. Můj život má stejně jako mé příběhy odpich, ale postrádá jádro a rozuzlení. Chtěla jsem v taxikáři najít nový horizont, něco, co by ospravedlnilo a vyjádřilo změnu, která mě už nevyhnutelně opanovává. Ale to se nestalo.

Budu muset hledat jinde.

Jsem zděšená, mám pocit, jako bych najednou dospěla!

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .