Čtení slov

Čtení slov se mi líp dařilo, když byla napsána větším písmem, písmenka se totiž nemohla tak dobře maskovat. A pomáhal mi taky další dobrý vynález – čtenářské okénko. Vystřihli jsme si ho z tvrdého papíru. Nejde o nic složitého, jen obdélník s výřezem v levé straně. Ale když se přiloží na slovo, aby se ve výřezu objevila jen jedna slabika, funguje skoro jako lupa! Nevím, jak je to možné, ale najednou jsem slabiku mnohem lépe viděl a taky přečetl. Asi proto, že mě nerušila ostatní písmenka kolem. A hlavně se mi do čtení předčasně nevnucovala písmena, která ještě nebyla na řadě. Na začátku mi ale okénko posunovala maminka, protože jsem ještě dobře nepoznal konec slabiky. Dokud jsem ještě nedokázal naráz přečíst těžší slabiky, které mají víc než dvě písmena, četli jsme s okénkem legračně: třeba u slabiky KOS jsem přečetl napřed KO, pak teprve maminka odkryla konec slabiky, písmeno S. Ale to trvalo jen krátce, cvičil jsem postřehování a brzy jsem dokázal číst i ty obtížnější slabiky vcelku (samozřejmě jsem četl ale dost pomalu). Čtení s okénkem jsem postupně zvládal i sám. Pak jsem začal okénko používat jako podložku pod řádkem a znovu ho nasadil, když jsem narazil na nějaké těžké slovo – třeba „Nabuchodonozor“. Teď už okénko nepoužívám, ale těžká slova si můžu „přidržet“ prstem a postupně si je odkrývat, aby se mi písmenka neplašila.

Sklad a rozklad slov

Musím přiznat, že život s dyslexií není lehký. Někdy mám radost, že se mi podaří nějakou potíž zvládnout, ale hned se vynoří něco dalšího. Připadám si jako mravenec, který vleče náklad větší, než je sám. Nebo spíš jako rytíř, který bojuje se sedmihlavou saní (a když jednu hlavu usekne, naroste hned nová).

Ukázalo se, že nestačí cvičit poznávání a spojování písmen, která vidím napsaná. Aby čtení šlo dobře, potřebujeme umět také rozkládat a zase skládat slova, která říkáme a slyšíme. Maminka mi vysvětlila, že je to proto, abychom čtení propojili s tím, co už umím – s mluvením a rozuměním řeči. Slova rozložíme na hlásky a každou hlásku přečarujeme – zakódujeme do písmena. Můžeme ji potom napsat a sestavit z písmen zase slovo. Když čteme, postupujeme zase naopak. A právě tady mám problém – vyluštím písmena, ale nedaří se mi z nich správně sestavit a poznat slovo. Aby se to zlepšilo, hrajeme doma různé hry – říkám jim „písmenkování“. Určitě znáte slovní kopanou nebo vymýšlení slov, která začínají na určité písmeno (třeba se s tátou střídáme ve vymýšlení zvířat na K nebo rostlin na P…).

„Správně smontovat rozložené slovo může být někdy těžké. Ale toho krokodýla jsem nakonec přece jen poznal.“

Nejčastěji ale hrajeme hru na skládání a rozkládání slov – dáváme si hádanky střídavě s někým z rodiny (buď celé slovo rozložíme nebo naopak rozložené musíme složit). Překvapivě slovo P-E-S nebo i D-R-A-K složím snadno. Ale zkuste složit L-A-V-I-C-E nebo R-O-V-I-N-A-T-Ý. U takových slov mi často „zmizí“ samohlásky, a pak záhadné slovo nepoznám. Podobná hra je vymýšlení slov (třeba zvířat do zoologické zahrady) a jejich skládání z písmenek na lístečcích (rozstříhanou abecedu má každý z první třídy). Výhodou písmenkovacích her je, že se dají provozovat cestou na nákup, při venčení psa, za jízdy autem nebo při uklízení nádobí. Zvykli jsme si je chvíli hrát každý den.

Překvapilo mě, že jsem nemusel členy rodiny k hraní her s písmenky ani moc přemlouvat – a nejvíc to bavilo tatínka. Já jsem napřed nebyl moc úspěšný, často jsem potřeboval rozložené slovo slyšet několikrát, ale postupně se mi dařilo víc a víc. Zjistil jsem, že už snadněji než dřív poznám slovo, které jsem přečetl (teď už většinou po slabikách). A taky si častěji všimnu, když někdy vynechám písmenko při psaní.

Jak číst přesně

„Zlobivá písmenka si ve slovech vyměňují místa.“

Nemůžu říct, že bych četl rád – pořád bylo všecko hrozně namáhavé: vyluštit dobře písmena a dát je do slabik, přeslabikovat slovo a přemýšlet, co vlastně znamená. AŽ JEDNOU! Normálně čtu, byla tam písmena k-o-č-k-a, já jsem přečetl vzorně po slabikách koč-ka. A najednou jsem měl v hlavě to CHLUPATÉ ZVÍŘE, co dělá mňau a chytá myši! Napsané značky se mi bleskově propojily s významem napsaného slova. Tak to je to čtení! Bohužel to neplatilo u všech slov – jen u hodně krátkých (pes, oko) nebo takových, která čtu často (maminka, doma). Ale čtení mě začalo víc zajímat, zjistil jsem, že má cenu trénovat.

Velkou překážkou na cestě k poznávání slov byla ale zákeřná snaha písmen vyměňovat si ve slovech místa (říká se tomu inverze, vím to od školní speciální pedagožky). Často se mi stalo, že jsem si ve snaze číst rychleji slovo špatně domyslel: třeba místo krt (ve slově krtek) jsem viděl ktr – a domyslel jsem který. Věta pak vůbec nedávala smysl. Přesné čtení jsme trénovali raději na jednotlivých slovech z čtenářských tabulek. Pak nebylo domýšlení tak snadné jako u čtení celých vět – jen někdy jsem uhodl slovo správně, ale většinou jsem se netrefil přesně.

Zjistil jsem, že i na zkrocení pobíhajících písmenek dobře zabírá buď čtenářské okénko nebo pomáhá přidržet si slovo prstem a odkrývat je postupně po slabikách. Výhoda je, že prst mám pořád s sebou, ukazovat si při čtení je normální, proto tahle finta vůbec není nápadná. Ale musel jsem se smířit s tím, že pokud chci číst přesně, potřebuji na čtení další dobu než ostatní.

A ještě víc času potřebuji, když chci vědět, o čem čtu. Nesmějte se – číst a vědět, co je na řádku napsané, není to samé. Často se mi stalo, že jsem pracně přečetl nějaké věty a vůbec jsem nevěděl, o čem byly. Ve škole jsem písemné zadání k nějakému úkolu v matematice nebo prvouce musel luštit několikrát a chyběl mi pak čas na vlastní práci. Někdy jsem dokonce zadání nepochopil a udělal úkol špatně. Paní učitelka mi pak začala pomáhat, přišla mi zadání úkolu přečíst sama a ujistila se, že mu rozumím.

Doma při čtení jsme se na porozumění museli zaměřit. Můj „čtecí trenér“ (většinou máma nebo táta) mi dával kontrolní otázky a já jsem se snažil si obsah čtených slov a vět uvědomovat. Někdy jsem ale musel větu přečíst znovu, abych pochopil, co jsem vlastně přečetl. Čím víc pozornosti jsem musel věnovat vlastnímu „luštění“ textu, tím míň mi jí zbývalo na obsah.

Jak se postupně moje čtenářská technika vylepšovala, začal jsem obsah víc vnímat a čtení bylo zábavnější. Pro večerní čtení před spaním mi rodiče vybírali knížky s většími písmeny (a ne moc tlusté, abych je nečetl sto let). Většinou jsem sám nahlas přečetl první odstavec a „čtecí trenér“ dočetl stránku do konce. Já jsem při tom sledoval text přes rameno předčítače – jestli to čte správně. Líbilo se mi, když táta četl „dramaticky“, s přednesem jako herci v rozhlase. Snad se to naučím stejně. Abych si nacvičil správnou intonaci (jak říká maminka), zkoušeli jsme někdy číst dvojhlasně. Já s malým zpožděním, ale „vezl“ jsem se na pěkném čtení maminky. Zvládli jsme tak jen dvě tři věty, ale bylo to zábavné.

Když byla knížka napínavá, přečetli jsme společnými silami i několik stránek. A pak jsme si většinou ještě o přečteném chvíli povídali a dávali si navzájem záludné otázky, jestli si pamatujeme, co jsme přečetli. Když jsem byl menší, nezapamatoval jsem si toho moc. Ale teď už bývám lepší než táta, který u čtení někdy usne.

Jak se čtením učit

„Pomáhá mi, když mi novou látku z učebnice někdo přečte a pak si o tom povídáme.“

Pořád je ale pro mě těžké se čtením něco učit – mám pocit, že všechnu sílu vyčerpám na čtení a na zapamatování mi už nic nezbude. Takže jsem rád, že mi s učením doma vždycky někdo pomůže: přečte mi nahlas, co potřebuji (často ještě znovu po částech) a pak si o tom povídáme, odpovídám na otázky nebo se snažím všechno zopakovat svými slovy.

Někdy narazíme na slova, která ještě dobře neznám – nevím přesně, co znamenají, a často si je hned ani nezapamatuji. Pomáhá mi, když mi někdo takové slovo důkladně vysvětlí a já si je můžu propojit s tím, co už znám. Nebo spojit s něčím legračním. Třeba jednou jsem si nemohl při probírání podnebných pásem zapamatovat „mírný pás“ a děda mi na to vymyslel básničku:

V krajinách mírného pásu, zakopal dědeček basu.

Teď už „mírný pas“ do smrti nezapomenu. Ale stejně si myslím, že to mám s poznáváním, pochopením a zapamatováním slov těžší než většina spolužáků. Když paní učitelka vykládá o něčem novém a použije slova, která nemám „ochočená“, moc si toho z jejího vysvětlování nepamatuji. O „neochočených“ slovech jsme mluvili na kontrole v poradně. Vymysleli jsme, že bude užitečné se domluvit s paní učitelkou a pro novou látku (teď už máme vlastivědu a přírodovědu) si připravit „slovník“ předem.

A co cizí jazyk?

„S angličtinou mám hodně práce.“

Mluvím jen o trápení se čtením, s češtinou. Určitě vás napadne otázka: „A co cizí jazyk?“ Na začátku si s námi paní učitelka v angličtině jen povídala, opakovali jsme krátké věty („Maj nejm is Jirka“ a podobně), pojmenovávali věci na obrázcích. To mě bavilo a šlo docela dobře. Pak se ale ukázala zrada – v angličtině se většina slov jinak čte a jinak píše (Maj nejm se vlastně musí napsat My name!). Ještě štěstí, že trápení s rozeznáváním písmen jsem si už odbyl na českém čtení.

Ale každé slovo se vlastně musím naučit dvakrát – jak je anglicky říct a jak je napsat. Mluvení mi jde mnohem líp a paní učitelka mě podle toho taky hodnotí (psané úkoly většinou jen opraví a ohodnotí slovně, pokud jsem se zlepšil). Při písemném zkoušení slovíček mi dokonce někdy uzná i slovo napsané tak, jak se vyslovuje. Maminka sice říká, že potíž s psaním nevadí, stejně budu potřebovat s lidmi ve světě anglicky hlavně mluvit, psát jim nemusím. Ale trošku se stydím a snažím se pak slova doučit, abych je dobře i napsal.

Prozradím vám, co jsme při krocení angličtiny zjistili a vymysleli:

1. Nová slova je potřeba ukládat do paměti postupně a nemůže jich být moc naráz.

Takže jeden den si nová slova vypíšu a řeknu si je nahlas. Druhý den si čtu slovo anglicky a vzpomínám, co znamená česky. A pak se mě maminka znovu ptá na české významy (aby se slovíčka taky naučila). Slova, která si nepamatuji, si napíšu na lepicí lístečky a vylepím po bytě na místa, která často navštěvuji. Třetí den čtu slova česky a říkám anglicky a nechám se ještě od někoho přezkoušet. Většinou teprve potom zkouším slova anglicky napsat, ale i u dobře naučených slov často vynechám nebo přehodím nějaké písmenko.

„Slovíčky jsem polepil celý byt. Už je asi umí i náš pes, ale já některá pořád pletu.“

2. Nejlíp drží v paměti slova svázaná do vět, do básniček, písniček nebo spojená s obrázkem, nákresem.

3. Užitečné je poslouchat slova a věty vyslovované se správnou výslovností. Máme nahrávky k naší učebnici, něco mi táta našel i na internetu.

4. Při učení mi pomáhá chodit a říkat si slova do rytmu.

5. Slovíčka je potřeba opakovat, některá zlobí dlouho a nechtějí v paměti držet. Podobná slova se mi někdy pletou (zvlášť ta, co podobně vypadají, ale znamenají něco úplně jiného, třeba CAT – kočka a CUT – krájet).

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .