Copyright © John Flanagan 2004

© Cover Illustration: Paolo Barbieri

© Graphic Design: Arnoldo Mondadori Editore SpA, Milano.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o.,

v Praze roku MMXI jako svou 3151. publikaci

Z anglického originálu Ranger’s Apprentice. The Ruins of Gorlan přeložila Zdena Tenklová

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. Druhé vydání, elektronické první

ISBN elektronického vydání: 978-80-252-2034-4

ISBN tištěného vydání: 978-80-252-0990-5

Michaelovi

Prolog

Morgarath, pán Deštných a temných hor, někdejší baron z Gorlanu v Araluenském království, přejel pohledem své ponuré deštivé panství a snad už potisící zaklel.

Tohle je všecko, co mu teď zbylo – hromada rozeklaných žulových skalních stěn, roztroušené bludné balvany a mrazivé hory s hlubokými průrvami a strmými úzkými průsmyky. Samé skály a kamení, nikde žádný strom, ani náznak zeleně, která by tu jednotvárnost oživovala.

Přestože tomu bylo už patnáct let, co ho zahnali do téhle zakázané říše, která se stala jeho vězením, ještě pořád si pamatoval krásné zelené palouky a hustě zalesněné kopce svého bývalého léna. Říčky plné ryb, pole bohatá na úrodu a spoustu zvěře. Gorlan bylo nádherné místo plné života. Deštné a temné hory byly mrtvé a pusté.

Na hradním nádvoří prováděl výcvik oddíl wargalů. Morgarath je chvíli sledoval a naslouchal rytmickému hrdelnímu prozpěvování, které provázelo každý jejich pohyb. Byly to zavalité znetvořené bytosti s rysy napůl člověčími, ale s dlouhým, zvířecím čenichem a tesáky jako medvěd nebo velký pes.

Wargalové se vyhýbali styku s lidmi a odedávna žili a množili se v těchto nepřístupných horách. Kam až paměť sahala, nikdo je nikdy ani okem nespatřil, ale zkazky a legendy o divokém kmeni napůl inteligentních příšer v horách přetrvávaly. Když plánoval povstání proti Araluenskému království, vypravil se Morgarath z Gorlanského léna do hor a pokusil se je najít. Jestli takové bytosti existovaly, mohly by mu přinést výhodu ve válce, která měla nastat.

Trvalo mu to celé měsíce, ale nakonec je našel. Až na monotónní zpěv beze slov nepoužívali wargalové žádný mluvený jazyk. Jejich komunikace spočívala v primitivní formě vnímání myšlenek. Byli prostého ducha a nijak zvlášť inteligentní. Tudíž byli jako stvoření k tomu, aby je ovládala nadřazená inteligence a silná vůle. Morgarath je podrobil své vůli a proměnil je ve svou dokonalou armádu – odpornější než noční můra, absolutně nelítostnou a naprosto podřízenou jeho myšlenkovým rozkazům.

Při pohledu na ně si vzpomněl na skvěle oděné rytíře v blýskavé zbroji, kteří se utkávali při turnajích na hradě Gorlanu a jejich dámy v hedvábných šatech je přitom povzbuzovaly a potleskem odměňovaly jejich obratnost. Když je v duchu srovnal s těmihle znetvořenými kreaturami s černou srstí, znovu zaklel.

Wargalové, naladění na jeho myšlenky, jeho rozmrzelost vycítili a neklidně se ošívali. Rozzlobeně jim přikázal pokračovat ve výcviku a rytmické prozpěvování znovu začalo.

Morgarath odstoupil od nezaskleného okna blíž k ohni, který nedokázal vyhnat z ponurého hradu vlhkost a chlad. Patnáct let, pomyslel si znovu. Patnáct let uplynulo od doby, kdy povstal proti tehdy čerstvě korunovanému králi Duncanovi, mladíčkovi, jemuž bylo jen něco přes dvacet. Jak nemoc starého krále postupovala, Morgarath si všechno pečlivě naplánoval. Spoléhal na to, že nerozhodnost a zmatek, které budou po králově smrti následovat, vnesou rozkol mezi ostatní barony a jemu poskytnou příležitost zmocnit se trůnu.

Tajně cvičil svou armádu wargalů, shromažďoval je v horách a připravoval je na okamžik úderu. Pak, během deseti dnů chaosu a žalu, jež následovaly po králově smrti, kdy se baroni sjížděli na hrad Araluen k pohřební slavnosti a své armády ponechali bez velitelů, zaútočil. V několika dnech rozdrtil bezradné vojsko bez velení, které se mu pokusilo postavit na odpor, a obsadil jihovýchodní čtvrtinu království.

Mladý a nezkušený Duncan proti němu nemohl nikdy obstát. Království bylo jeho, stačilo jen si ho vzít. Trůn byl jeho, stačilo jen říct.

Pak dal lord Northolt, nejvyšší velitel armády starého krále, dohromady několik mladších baronů a vznikla družina věrných, která podpořila Duncanovo odhodlání a posílila slábnoucí odvahu ostatních. Armády se střetly na Hackhamské pláni u řeky Kuřavky. Pět hodin byla bitva nerozhodná, za četných útoků a protiútoků a s velkými ztrátami na životech. Řeka Kuřavka je mělká, ale její zrádné břehy s pohyblivým pískem a měkkým bahnem vytvářely nepřekonatelnou bariéru, která chránila Morgarathovo pravé křídlo.

Jenže pak jeden z těch odporných otrapů v šedém plášti, co se jim říká hraničáři, převedl přes tajný brod šestnáct mil proti proudu řeky oddíl těžké kavalerie. Jezdci v brnění se objevili v rozhodujícím okamžiku bitvy a napadli zadní voj Morgarathovy armády.

Wargalové, vycvičení mezi skalami v horách, měli jednu slabinu. Báli se koní a v žádném případě nedokázali vzdorovat tak překvapivému útoku jezdectva. Nevydrželi a ustupovali k úzkému průsmyku Tří stupňů a zpět do Deštných a temných hor. Morgarath šel s nimi, jeho povstání bylo poraženo. Ve vyhnanství zůstal patnáct let. Čekal, spřádal tajné plány a nenáviděl muže, kteří mu tohle provedli.

Teď usoudil, že nadešel čas pomsty. Špehové hlásili, že království už není tak ostražité, že je spokojené samo se sebou a na Morgaratha žijícího v horách už skoro zapomnělo. Jméno Morgarath přešlo do říše pohádek. Matky ho používaly, když potřebovaly zkrotit zlobivé děti – hrozily, že když děti nebudou poslouchat, černý pán Morgarath si pro ně přijde.

Čas dozrál. Ještě jednou povede své wargaly do útoku. Ale tentokrát bude mít spojence. A tentokrát nejdřív celou zemi zaplaví nejistotou a zmatkem. Tentokrát nikdo z těch, kdo se proti němu předtím spikli, nezůstane naživu, aby mohl pomáhat králi Duncanovi.

Protože wargalové nebyli jediní dávní a strašliví tvorové, které v těchto ponurých horách objevil. Měl další dva spojence, dokonce ještě hrůznější – děsivé šelmy kalkary.

Dozrál čas, aby je vypustil do světa.

Jedna

„Zkus něco sníst, Wille. Zítra je velký den, konečně.“

Jenny, blonďatá, hezká a veselá, s povzbudivým úsměvem ukazovala na talíř, kterého se Will sotva dotkl. Pokusil se jí úsměv oplatit, ale dopadlo to bídně. V jídle se jen povrtal, přestože talíř před ním byl naložený jeho nejoblíbenějším pokrmem. Dnes večer mu žaludek svíralo napětí a očekávání, nedokázal se přinutit, aby spolkl jediné sousto.

Věděl, že zítra je velký den. Vlastně to věděl až moc dobře. Zítřek bude největší den v jeho životě, protože zítřek je Den vybírání a zítra se rozhodne, jak prožije zbytek života.

„Nervy, to si umím představit,“ řekl George, položil plnou vidličku a v rozvážném gestu sevřel klopy svého krátkého saka. George byl hubený, vyčouhlý knihomol. Fascinovala ho všechna možná pravidla a předpisy a bavilo ho každý problém prozkoumávat a rozpitvávat ze všech stran – někdy dost zdlouhavě. „Nervozita je strašná věc. Ta tě prostě úplně dostane, takže nemůžeš myslet, nemůžeš jíst, nemůžeš mluvit.“

„Já nejsem nervózní,“ vyhrkl Will a všiml si, jak Horác zvedá zrak a chystá se pronést nějakou posměšnou poznámku.

George několikrát pokývl hlavou a přemýšlel o tom, co Will řekl. „Na druhou stranu,“ mudroval, „trocha nervozity může vlastně zlepšit výkon. Může posílit postřeh a zrychlit reakce. Takže jestli máš trochu strach, tedy pokud ho opravdu máš, tak to neznamená, že by sis kvůli tomu měl dělat starosti – abych tak řekl.“

Chtě nechtě se Will musel pobaveně usmát. Napadlo ho, že George by byl ve svém živlu jako právník. Určitě si ho druhý den ráno vybere mistr písař. Možná, napadlo Willa, že v tom právě spočívá jeho problém. Jedině on ze všech pěti chráněnců má strach z výběru, který se měl konat už za dvanáct hodin.

„Měl by si dělat starosti,“ posmíval se Horác. „Protože kdo z mistrů bude chtít za učně právě jeho?“

„Nervózní jsme určitě všichni,“ řekla Alyss. Usmála se na Willa jedním ze svých vzácných úsměvů. „Bylo by divné, kdybychom nebyli.“

„Já teda nejsem!“ prohlásil Horác. Pak zčervenal, protože Alyss zdvihla jedno obočí a Jenny se zahihňala.

To bylo pro Alyss typické, pomyslel si Will. Věděl, že téhle vysoké půvabné dívce už přislíbila učednické místo lady Paulina, která řídila diplomacii na hradě Redmontu. To, jak předstírala, že je kvůli zítřku nervózní, a jak taktně přešla Horácův trapas, ukazovalo, že něco z diplomacie už umí.

Jenny samozřejmě zamíří do hradní kuchyně, panství mistra Chubba, redmontského šéfkuchaře. Po celém království byl proslavený hostinami pořádanými v impozantním jídelním sále hradu. Jenny měla ráda jídlo i vaření a její vyrovnaná povaha a nezničitelně dobrá nálada z ní udělají neocenitelnou součást personálu v rušných hradních kuchyních.

Horác si zřejmě vybere bojovou školu. Will chvilku sledoval, jak dává zabrat hromadě pečeného krocana, šunky a brambor, kterou si naložil na talíř. Horác byl na svůj věk velký a byl rozený sportovec. Možnost, že neuspěje, se fakticky rovnala nule. Horác byl přesně ten typ, jaký sir Rodney pro svoji bojovou školu potřeboval. Silný, urostlý, zdravý. A ne moc bystrý, malinko jízlivě si pomyslel Will. Bojová škola byla pro kluky jako Horác cestou k rytířství – nebyl sice urozený, ale byl fyzicky schopen sloužit království jako voják.

Takže zbýval jen Will. Jaká bude jeho volba? A co je ještě důležitější, jak neopomněl zdůraznit Horác, který mistr by vzal za učně jeho?

Den vybírání byl v životě hradních chráněnců zkrátka klíčovým okamžikem. Chráněnci byli osiřelé děti, vychovávané díky šlechetnosti barona Aralda, pána Redmontského léna. Jejich rodiče většinou zemřeli ve službách lénu a baron považoval za svou povinnost postarat se o děti bývalých poddaných, vychovat je a poskytnout jim příležitost, aby zlepšily své životní postavení, jak jen to bylo možné.

Takovou příležitost nabízel Den vybírání.

Každým rokem mohli hradní chráněnci, kteří dovršili patnáct let, požádat, aby byli přijati za učně u mistrů různých oborů, jež sloužily hradu a jeho obyvatelům. Obyčejně se řemeslo vybíralo podle toho, čím byli jejich rodiče nebo jaký měli mistři na hradě vliv. Chráněnci žádný vliv zpravidla neměli a tohle byla možnost, jak si mohli zajistit budoucnost.

Chráněnci, jež si nikdo nevybral nebo pro které se nenašlo uplatnění, byli přiděleni do rodin sedláků v blízké vesnici na zemědělskou práci. Pěstovali obilí a chovali zvířata pro potřeby obyvatel hradu. Will věděl, že k tomu dochází zřídka. Baron a mistři si pokaždé dali záležet, aby chráněnce k nějakému řemeslu přidělili. Stát se to ale mohlo a takového osudu se bál ze všeho nejvíc.

Horác teď zachytil jeho pohled a nafoukaně se usmál.

„Přece jen máš v plánu požádat o bojovou školu, Wille?“ zeptal se s pusou nacpanou krocanem a bramborami. „Tak to radši něco sněz. Budeš potřebovat trochu zesílit.“

Funěl smíchy a Will se na něj ušklíbl. Před pár nedělemi Horác tajně vyslechl, jak se Will svěřil Alyss, že by moc chtěl, aby ho vybrali do bojové školy, a od té doby se Willův život změnil v utrpení, protože Horác při kdejaké příležitosti zdůrazňoval, že Willova drobná postava se absolutně nehodí pro tvrdý výcvik.

Horác měl nejspíš pravdu a tím bylo všechno ještě horší. Zatímco Horác byl vysoký a svalnatý, Will byl malý a šlachovitý. Byl hbitý a rychlý a měl překvapivou sílu, ale prostě nebyl tak velký, jak bylo na učně bojové školy potřeba. Pár posledních let se utěšoval nadějí, že než se dostaví Den vybírání, mohl by během krátké doby rychle vyrůst. Jenže k tomu nikdy nedošlo a den D už byl za dveřmi.

Když Will nic nenamítal, Horác usoudil, že si může připsat bod za slovní potyčku. Což byla v jejich divokém vztahu výjimka. Po dobu několika posledních let se s Willem často pral. Horác byl silnější, a tak obvykle nad Willem vítězil, i když se vzácně stávalo, že rychlost a mrštnost Willovi umožnila uštědřit nečekaný kopanec nebo ránu pěstí a pak utéct dřív, než Horác stihl ránu vrátit.

Jestli ale Horác celkově vycházel líp z fyzických srážek, pak bylo u něj velmi nezvyklé, aby vyhrál nějaké slovní střetnutí. Willův důvtip byl stejně hbitý jako jeho tělo a skoro vždycky se mu podařilo mít poslední slovo. K rvačkám mezi nimi ve skutečnosti často vedla právě tahle Willova potřeba: měl se ještě naučit, že mít poslední slovo není pokaždé nejlepší. Horác se teď rozhodl svou výhodu zužitkovat.

„Aby ses dostal do bojové školy, na to potřebuješ svaly, Wille. Opravdický svaly,“ prohlásil a rozhlížel se po ostatních u stolu, aby zjistil, jestli někdo nemá námitky. Ti si ale soustředěně hleděli svých talířů. Rostoucí napětí mezi oběma chlapci jim nedělalo dobře.

„Hlavně mezi ušima,“ odsekl Will. Jenny se bohužel nedokázala ovládnout a vyprskla smíchy. Horác zrudl a začal se zvedat ze židle. Jenže Will byl rychlejší, a než se Horác vůbec dokázal vymotat od stolu, byl už u dveří. Horác se spokojil s tím, že za ustupujícím Willem vychrlil poslední urážku.

„To je správný! Jen utíkej, ty Wille Nikdo! Jsi nikdo a nikdo tě nebude chtít za učně!“

Will v předsíni slyšel to rýpnutí na rozloučenou a cítil, jak se mu krev nahrnula do tváří. Tenhle posměšek nenáviděl ze všeho nejvíc, i když se snažil, aby to Horác na něm za žádnou cenu nepoznal, protože si uvědomoval, že by mu tím poskytl další zbraň.

Pravdou bylo, že Willovo příjmení nikdo neznal. Nikdo nevěděl, kdo byli jeho rodiče. Na rozdíl od stejně starých druhů, kteří žili na hradě už předtím, než jejich rodiče zemřeli, takže se o jejich rodinách vědělo vše, Will se objevil prakticky odnikud jako novorozenec. Před patnácti lety ho našli na schodech opatrovny, položeného v košíku a zabaleného do malé deky. K ní byl připíchnutý lístek se stručným nápisem:

Jeho matka zemřela při porodu.
Jeho otec zemřel jako hrdina.
Postarejte se prosím o něj.
Jmenuje se Will.

V tom roce přibyl jen jeden další chráněnec. Alyssin otec byl poručíkem jezdectva a padl v bitvě na Hackhamské pláni, ve které byla poražena a zpět do hor zahnána armáda wargalů. Alyssina matka, zničená tou ztrátou, podlehla horečce několik dní potom, co se dítě narodilo. Takže pro neznámé dítě byla v opatrovně spousta místa a baron Arald byl v jádru laskavý člověk. I když okolnosti byly neobvyklé, svolil, aby Willa přijali jako chráněnce hradu Redmontu. Dalo se předpokládat, že pokud bylo sdělení pravdivé, Willův otec padl ve válce proti Morgarathovi, a protože baron Arald byl v té válce jedním z vůdců, cítil povinnost uctít oběť neznámého otce.

Tak se Will stal redmontským chráněncem a díky baronově šlechetnosti měl zajištěnu výchovu a vzdělání. Jak šel čas, postupně k němu a Alyss přibývali další, až jich ve skupině stejného věku bylo pět. Jenže zatímco ostatní si na své rodiče pamatovali, nebo jako v případě Alyss existovali lidé, kteří je znávali a mohli o nich vyprávět, Will nic ze své minulosti neznal.

Proto si vymyslel příběh, který mu po dobu dětství, jež strávil coby chráněnec na hradě, dodával sílu. A jak roky ubíhaly a on přidával různé barvité podrobnosti, nakonec tomu příběhu sám uvěřil.

Věděl, že otec zemřel hrdinskou smrtí. Takže bylo jedině rozumné stvořit obraz otce jako hrdiny – rytíře válečníka v plné zbroji, který bojuje proti wargalským hordám, kosí je napravo nalevo, až ho nakonec udolá jejich velká početní převaha. Tu vysokou postavu si Will velmi často v duchu vykresloval. Viděl každý detail otcova brnění a výzbroje, nikdy ale nebyl schopen představit si jeho tvář.

Jako voják by otec od něj očekával, že půjde v jeho stopách. Proto byl výběr bojové školy pro Willa tak důležitý. A čím se zdálo méně pravděpodobné, že ho vyberou, tím zoufaleji se upínal k myšlence, že by mohli.

Vyběhl z opatrovny na potemnělé hradní nádvoří. Slunce už dávno zapadlo a pochodně rozmístěné zhruba po dvaceti krocích na zdech hradu vrhaly mihotavé, nestejnoměrné světlo. Na chvíli zaváhal. Do opatrovny se vrátit nechtěl, další Horácovy jedovatosti by nevydržel. Vedlo by to jen k další rvačce mezi nimi – ke rvačce, kterou by Will nejspíš prohrál. George by se pravděpodobně pokoušel analyzovat situaci, zkoumal by ji z obou stran a pořádně by to celé zamotal. Alyss s Jenny by se ho asi snažily uklidnit, to mu bylo jasné – Alyss hlavně proto, že spolu celou dobu vyrůstali. V tuhle chvíli ale o jejich soucit nestál a nedokázal by snášet Horácovy úšklebky, takže zamířil na jediné místo, kde měl jistotu, že bude sám.

Velikánská smokvoň, která rostla poblíž ústřední hradní věže, mu často poskytla útočiště. Will se výšek nebál, hladce šplhal po stromě a pokračoval výš a výš, daleko nad místo, kde by se každý jiný zastavil, až se dostal do slabšího větvoví na samém vrcholku – pod jeho váhou se větve houpaly a prohýbaly. V minulosti často před Horácem utekl právě sem. Urostlejší Horác se nemohl Willovi rovnat v rychlosti šplhání a také se mu nechtělo pronásledovat ho tak vysoko. Will našel vhodnou vidlici a uvelebil se v ní. Jak se větve komíhaly ve večerním větru, jeho tělo se poddávalo pohybům stromu. Dole bylo vidět zmenšené postavy strážců, kteří pravidelně obcházeli hradní nádvoří.

Zaslechl, jak se otevírají dveře opatrovny, a když shlédl dolů, spatřil Alyss. Vysoká dívka ho chvíli marně hledala na nádvoří, pak zřejmě pokrčila rameny a zase se vracela dovnitř. Protáhlý obdélník světla, který se otevřenými dveřmi rozlil po nádvoří, zmizel, jakmile za sebou zlehka zavřela dveře. Pomyslel si, že je zvláštní, jak často lidi nenapadne podívat se nahoru.

Měkce zašumělo peří a na vedlejší větvi přistála sova. Hlava se jí kývala, zachytávala každičký paprsek mdlého světla. Lhostejně si ho prohlížela, podle všeho věděla, že z něj strach mít nemusí. Byla lovec. Tichý letec. Vládce noci.

„Ty aspoň víš, co jsi zač,“ řekl tiše sově. Opět pokývala hlavou a pak se vznesla do tmy a nechala ho samotného s jeho úvahami.

Světla v oknech hradu postupně zhasínala. Pochodně shořely na doutnající zbytky, jež se vyměňovaly až o půlnoci při střídání stráží. Jedno hořící světlo vlastně ještě zbývalo, a jak věděl, bylo v baronově pracovně, kde lord z Redmontu pravděpodobně ještě pročítal zprávy a různé listiny. Pracovna byla v podstatě ve stejné výši jako jeho stanoviště na stromě a Will mohl dobře vidět statnou postavu barona, usazenou za stolem. Konečně baron Arald vstal, protáhl se a předklonil, aby zhasil lampu. Pak odešel z místnosti do své komnaty o poschodí výš. Hrad teď celý spal, až na strážné na hradbách, kteří nepřetržitě hlídkovali.

Will si uvědomil, že za méně než devět hodin ho čeká výběr. Tiše a sklesle, se strachem z toho nejhoršího slezl ze stromu a zamířil do své postele v tmavé chlapecké ložnici opatrovny.

Dvě

„Tak jdeme, uchazeči! Tudy! A pěkně zčerstva!“

Člověk, který mluvil, nebo spíše pokřikoval, byl Martin, tajemník barona Aralda. Jakmile se jeho hlas rozlehl předsíní, pětice chráněnců se nejistě zvedla z dlouhých dřevěných lavic, na kterých posedávala. Teď, když skutečně nastala chvíle rozhodnutí o jejich osudu, najednou všichni znervózněli. Pomalu se šourali vpřed a žádný z nich nechtěl projít jako první velkými, železem pobitými dveřmi, které Martin držel otevřené.

„Pohyb, pohyb!“ křičel netrpělivě Martin. Alyss se nakonec odhodlala jít první, přesně jak Will tušil. Po štíhlé blondýnce se rozhýbali i ostatní a o něco ochotněji ji následovali.

Když Will vstoupil do baronovy pracovny, zvědavě se kolem sebe rozhlížel. V téhle části hradu nikdy předtím nebyl. Lidé nižšího postavení, k nimž patřili i hradní chráněnci, se zřídkakdy dostali do téhle věže, kde se nacházel úřad a baronova komnata. Byla to obrovská místnost. Strop čněl vysoko nad ním a zdi byly postavené z masivních kamenných kvádrů, pospojovaných jen úzkým proužkem malty. Ve východní zdi bylo veliké okno přístupné přírodním živlům, avšak s mohutnými dřevěnými okenicemi, které se daly v případě špatného počasí zavřít. Došlo mu, že je to stejné okno, jímž včera v noci nahlížel dovnitř. Dnes jím proudilo sluneční světlo a dopadalo na rozlehlý dubový stůl, který baronu Araldovi sloužil k psaní.

„Tak jen pojďte! Postavte se do řady, stůjte v řadě!“ Martin si podle všeho vychutnával chvíle, kdy mohl poroučet. Skupinka se šoupavě vyrovnala do řady a on je zkoumavě sledoval a nespokojeně křivil ústa.

„Podle velikosti! Nejvyšší na tenhle konec,“ ukazoval, kam si má podle něj stoupnout ten nejvyšší z pětice. Skupina se postupně přestavěla. Největší byl samozřejmě Horác. Po něm zaujala své místo Alyss. Pak George, o půl hlavy menší než ona, a dojemně hubený. Stál ve svém obvyklém přihrblém postoji. Will s Jenny zaváhali. Jenny se na Willa usmála a ukázala, aby si stoupl před ní, i když byla možná o palec vyšší než on. To bylo pro Jenny typické. Věděla, jak Willa trápí, že je ze všech hradních chráněnců nejmenší. Když se Will chtěl zařadit, zadržel ho Martinův hlas.

„Ty ne! Další je ta holka!“

Jenny omluvně pokrčila rameny a šla na místo, kam ukazoval Martin. Will si stoupl na poslední místo v řadě a přál si, aby Martin jeho malý vzrůst tolik nezdůrazňoval.

„No tak! Vyrovnat, vyrovnat! Koukejte stát v pozoru,“ pokračoval Martin, ale pak zmlkl, když ho přerušil hluboký hlas.

„Martine, myslím, že to není až tak úplně nutné.“

Hlas patřil baronu Araldovi, jenž nepozorovaně vešel malými dveřmi umístěnými za psacím stolem. Teď bylo na Martinovi, aby předvedl to, co považoval za stoj v pozoru. Hubené lokty mu trčely podél boků, paty měl sražené k sobě tak, že kolena jedinečně křivých nohou se od sebe široce vzdálila, a hlavu držel strnule vzpřímenou.

Baron zdvihl oči k nebi. Tajemníkova horlivost při těchto příležitostech ho občas trochu zmáhala. Baron byl urostlý muž, široký v ramenou i v pase, s vypracovanými svaly, jak se na královského rytíře slušelo. Všeobecně se ale vědělo, že baron Arald miluje jídlo a pití, takže jeho výrazná mohutnost se nedala přičítat jenom svalům.

Baronovy krátké, pečlivě zastřižené vousy začínaly podobně jako vlasy vykazovat známky šedivění, jež přicházelo s věkem. Bylo mu dvaačtyřicet let. Měl výrazné čelisti, velký nos a pod hustým obočím tmavé pronikavé oči. Byl to obličej vládce, nikoli ale nelaskavého, napadlo Willa. V tmavých očích sídlila překvapivá jiskřička humoru. Will si toho všiml už předtím, při vzácných příležitostech, kdy Arald navštívil opatrovnu, aby zjistil, jak se chráněncům daří v učení.

„Pane!“ zařval Martin ze všech sil, až sebou baron malinko trhl. „Kandidáti jsou předvedeni!“

„To vidím,“ pokojně odvětil baron. „Byl bys tak laskav a požádal mistry, aby také vstoupili?“

„Pane!“ odpověděl Martin a pokusil se s klapnutím srazit podpatky, což bylo odsouzeno k nezdaru, jelikož nosil boty z měkké, poddajné kůže. Odkráčel k hlavním dveřím pracovny a vysoko zdvíhal lokty a kolena. Willovi připomínal kohouta. Když už Martin pokládal ruku na kliku, baron ho ještě jednou zastavil.

„Martine?“ řekl mírně. Když se k němu tajemník s tázavým výrazem otočil, pokračoval baron stejným klidným tónem: „Požádej je. Neřvi na ně. To mistři nemají rádi.“

„Ano, pane,“ odpověděl Martin a vypadal poněkud schlíple. Otevřel dveře a s očividným úsilím mluvit příjemnějším hlasem pravil: „Mistři. Pan baron vás očekává.“

Mistři jednotlivých odborných škol vešli dovnitř, aniž by se řídili nějakým pořadím důležitosti. Jako skupina se navzájem uznávali, a tak málokdy došlo na ceremoniální postup. První vešel sir Rodney, hlava bojové školy. Byl vysoký, s rameny širokými jako baron, na sobě měl válečnickou zbroj – kroužkovou košili, na ní bílý kabátec zdobený vlastním erbem, šarlatovou vlčí hlavou. Erb získal jako mladík, když bojoval proti vlčím lodím nájezdníků ze Skandijského moře, kteří vytrvale pustošili východní pobřeží království. Měl i opasek a pochopitelně meč. Žádný rytíř se bez něj na veřejnosti neobjevoval. Byl přibližně stejně starý jako baron, měl modré oči a jeho tvář by byla nápadně hezká, nebýt rozpláclého polámaného nosu. Pyšnil se mohutným knírem, ale na rozdíl od barona neměl plnovous.

Jako další přišel Ulf, mistr chovu koní, který měl na starost péči o vynikající bojové koně a jejich výcvik. Měl živé hnědé oči, silná svalnatá předloktí a mohutná zápěstí. Oblečený byl do jednoduché kožené vesty a vlněné košile a kalhot. Vysoké jezdecké boty z měkké kůže mu sahaly až nad kolena.

Za Ulfem následovala lady Paulina. Byla štíhlá a elegantní a ve vlasech už se jí objevovaly první šediny. V mládí byla velice krásná a dosud si zachovávala půvab i šarm, díky nimž se za ní mužské hlavy pořád otáčely. Lady Paulina získala titul vlastním přičiněním, za práci pro království v zahraniční politice, a byla v Redmontu hlavou diplomatické služby. Baron Arald vysoce oceňoval její schopnosti a stala se jednou z jeho blízkých důvěrnic a poradkyň. Arald často říkával, že dívky jsou pro diplomatickou službu nejvhodnější posilou. Bývají důvtipnější než chlapci, které to přirozeně táhne k bojové škole. A zatímco hoši při řešení problémů neustále spoléhají na fyzické prostředky, děvčata jsou odkázaná spíše na používání inteligence.

Bylo jen přirozené, že Nigel, mistr písař, následoval hned za lady Paulinou. Zatímco čekali, až je Martin zavolá, probírali spolu záležitosti společného zájmu. Nigel a lady Paulina byli blízcí přátelé a tak trochu kolegové. Právě Nigelovi vyškolení písaři připravovali úřední dokumenty a prohlášení pro diplomaty lady Pauliny. Nigel byl velmi zdatný i v právnických záležitostech, a tak radil i při přesném formulování takových dokumentů. Byl to malý šlachovitý mužík s neklidnou pátravou tváří, která Willovi připomínala fretku. Vlasy měl černé, hladké a lesklé, rysy jemné, a očima bez ustání rejdil po místnosti.

Mistr Chubb, šéfkuchař, vešel jako úplně poslední. Byl to samozřejmě tlouštík, kulaťoučký v pase, na sobě měl bílý kuchařský kabátek a vysokou čepici. Byl známý svou prchlivostí, která uměla vzplanout stejně rychle jako olej stříknutý do ohně, a většina chráněnců s ním jednala velice opatrně. Mistr Chubb měl zarudlé tváře a rychle ustupující zrzavé vlasy. Všude s sebou nosil velkou dřevěnou vařečku, jež byla neoficiálním odznakem jeho hodnosti. Docela často sloužila i jako útočná zbraň, zvlášť když s duněním přistávala na hlavách nepozorných, zapomnětlivých nebo příliš pomalých kuchyňských učňů. Jennifer jako jediná z chráněnců viděla v Chubbovi něco jako hrdinu. Nijak neskrývala, že by u něj chtěla pracovat a naučit se jeho umění, a dřevěná vařečka jí vůbec nevadila.

Na hradě byli samozřejmě i mistři dalších cechů. Například zbrojíř a kovář. Dnes však přišli pouze ti mistři, kteří měli volné místo pro nové učně.

„Mistři jsou shromážděni, pane!“ oznámil Martin a přidal na hlase. Zdálo se, že hlasitost svého projevu přizpůsobuje významnosti této chvíle. Baron zase jednou zdvihl oči k nebi.

„To vidím,“ pravil klidně a pak mnohem obřadnějším tónem pokračoval: „Dobré ráno, lady Paulino. Dobré ráno, pánové.“

Příchozí pozdravili a baron se ještě jednou obrátil k Martinovi. „Snad bychom mohli pokračovat?“

Martin několikrát přikývl, nakoukl do papírů, jež držel v ruce, a odpochodoval k řadě kandidátů.

„Tak, pan baron čeká! Pan baron čeká! Kdo bude první?“

Will měl oči sklopené a nervózně přešlapoval z nohy na nohu, ale najednou jako by ucítil, že se na něj někdo dívá. Zvedl oči a překvapením sebou úplně trhl. Setkal se totiž s upřeným, hrozivým a nevyzpytatelným pohledem hraničáře Halta.

Will ho neviděl do místnosti vstoupit. Došlo mu, že ta záhadná postava musela dovnitř vklouznout postranními dveřmi v době, kdy se pozornost všech přítomných soustředila na příchod mistrů. Teď stál za baronovým křeslem, trochu stranou, oblečený do obvyklé hnědi a šedi a zahalený do dlouhé, strakatě šedivé a zelené hraničářské pláštěnky. V Haltově přítomnosti se lidé obvykle cítili nesví. Měl ve zvyku přiblížit se k nim, když to nejméně čekali – a nikdy ho nikdo neslyšel přicházet. Pověrčiví vesničané věřili, že hraničáři používají nějaké kouzlo, díky němuž jsou pro obyčejné lidi neviditelní. Will si nebyl jistý, jestli tomu má věřit, nebo ne. Divil se, proč Halt přišel. Nebyl jedním z mistrů, a pokud Will věděl, nikdy se výběru chráněnců nezúčastnil, až dnes.

Haltův pohled se od něj náhle odvrátil a Willovi se zdálo, jako kdyby zhaslo světlo. Uvědomil si, že Martin zase mluví. Všiml si, že tajemník má ve zvyku opakovat věty, jako kdyby měl svou vlastní soukromou ozvěnu.

„No tak, kdo bude první? Kdo bude první?“

Baron slyšitelně vzdychl. „Co kdybychom vzali prvního v řadě?“ navrhl mírným hlasem. Martin několikrát přikývl.

„Samozřejmě, pane. Samozřejmě. První v řadě, krok vpřed a dívat se na barona.“

Horác vykročil z řady a stoupl si do pozoru. Baron si ho pár vteřin pozorně prohlížel.

„Jméno?“ zeptal se. Horác odpověděl a trochu se zadrhl u správného oslovení barona.

„Horác Altman, pane... můj pane.“

„Tak co by sis vybral, Horáci?“ zeptal se baron jako člověk, který zná už dopředu odpověď.

„Bojovou školu, pane!“ řekl odhodlaně Horác. Baron přikývl. Přesně to očekával. Podíval se na Rodneyho,
jenž si chlapce pozorně prohlížel a odhadoval, nakolik by se mu hodil.

„Mistře bojové školy?“ pronesl Baron. Jindy by Rodneyho oslovil křestním jménem, ne titulem. Tohle ale byla úřední záležitost. Stejně tak Rodney obvykle oslovoval barona jenom „pane“. Ale v den, jako je tenhle, bylo „můj pane“ to pravé.

Velký rytíř vykročil k Horácovi a kroužková košile a ostruhy lehce zachřestily. Přejel chlapce očima od hlavy k patě, pak se přesunul za něj. Horác za ním začal otáčet hlavu a pak i celé tělo.

„Stůj klidně,“ napomenul ho Rodney a chlapec nechal otáčení a civěl přímo před sebe.

„Vypadá dost silný, můj pane, a nováčky já potřebuju pořád.“ Jednou rukou si mnul bradu. „Jezdíš na koni, Horáci Altmane?“

Výraz nejistoty přeběhl Horácovi po tváři, protože mu došlo, že tohle by mohlo jeho výběr ohrozit. „Ne, pane, já...“

Chystal se dodat, že hradní chráněnci neměli příležitost učit se jezdit, ale sir Rodney ho přerušil.

„To nevadí. To se dá naučit.“ Velký rytíř se podíval na barona a kývl. „Dobře tedy, můj pane. Vezmu ho do bojové školy s obvyklou tříměsíční zkušební dobou.“

Baron si něco poznamenal na lejstro před sebou a krátce se usmál na mládence, zářícího štěstím i velkou úlevou.

„Blahopřeji, Horáci. Zítra ráno se budeš hlásit v bojové škole. Přesně v osm hodin.“

„Ano, pane!“ odpověděl Horác s úsměvem od ucha k uchu. Otočil se k siru Rodneymu a mírně se uklonil. „Děkuji vám, pane!“

„Ještě mi neděkuj,“ odvětil záhadně rytíř. „Nevíš, co tě čeká.“

Tři

„Tak kdo je další?“ vyvolával Martin, když se Horác s úsměvem vrátil zpátky do řady. Alyss půvabně vykročila vpřed, čímž Martina zaskočila, protože ji chtěl zrovna označit za dalšího kandidáta.

„Alyss Mainwaringová, můj pane,“ řekla svým klidným vyrovnaným hlasem. Pak, než se jí stačil zeptat, sama pokračovala: „Dovoluji si požádat o přidělení k diplomatické službě, můj pane.“

Dívka se tvářila slavnostně a Arald se na ni usmál. Vyzařovalo z ní sebevědomí a vyrovnanost, které by jí v diplomacii dobře slušely. Pohlédl na lady Paulinu.

„Lady?“ vyzval ji.

Několikrát přikývla. „Už jsem s Alyss hovořila, můj pane. Domnívám se, že bude vynikající kandidátkou. Schvaluji a přijímám.“

Lehkou úklonou hlavy pozdravila Alyss ženu, která bude její učitelkou. Willa napadlo, jak jsou si podobné – obě vysoké a elegantní v pohybech, obě důstojné v chování. Cítil, že ho úspěch nejstarší kamarádky potěšil, věděl, jak moc o tuhle volbu stála. Alyss se zařadila zpět a Martin, jelikož nechtěl, aby ho zase někdo předběhl, už ukazoval na George.

„Dobrá! Ty jsi na řadě! Ty jsi na řadě! Představ se baronovi.“

George udělal krok vpřed. Několikrát otevřel a zavřel ústa, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Ostatní chráněnci to překvapeně sledovali. George, kterého všichni považovali za řečníka, byl bez sebe trémou. Konečně se mu podařilo něco ze sebe dostat, ale tak slabým hláskem, že ho nikdo z přítomných nemohl slyšet. Baron Arald se nachýlil dopředu, jednu ruku stočenou do kornoutu kolem ucha.

„Promiň, já tak docela nerozuměl,“ omlouval se. George zvedl oči k baronovi a s vynaložením nesmírného úsilí vykoktal jakž takž slyšitelným hlasem.

„G-George Carter, pane. Písařská škola, pane.“

Martin, který si vždycky potrpěl na všechny náležitosti, se už už nadechoval, aby mu vytkl nesprávné oslovení. Než to stačil udělat, baron Arald zakročil, a všem se očividně ulevilo.

„Dobře dobře, Martine. Nech to být.“ Martin se zatvářil trochu dotčeně, ale poslechl. Baron rychle mrkl na hlavního písaře a právníka Nigela a tázavě povytáhl obočí.

„Ucházející, můj pane,“ řekl Nigel a ještě dodal: „Viděl jsem některé Georgovy práce a má skutečně nadání pro krasopis.“

Baron vypadal pochybovačně. „Není to ale právě nejobratnější řečník, nebo ano, mistře písaři? To by mohl být problém, kdyby měl někdy v budoucnu poskytovat právní rady.“

Nigel tu námitku přešel pokrčením ramen. „Mohu vás ujistit, můj pane, že při náležitém tréninku tohle neznamená žádný problém. Naprosto a vůbec žádný problém, můj pane.“

Mistr písař spojil ruce založené do rukávů svého hábitu, který připomínal mnišskou kutnu. Téma ho zaujalo.

„Vzpomínám si na chlapce, kterého jsme přijali někdy před sedmi lety, byl vlastně trochu jako tento hoch. I on měl ve zvyku mumlat si ke svým botám – brzy jsme mu ale ukázali, jak ostych překonat. Jeden z našich nejstydlivějších řečníků se pak vypracoval k dokonalé výřečnosti, můj pane, k dokonalé výřečnosti.“

Baron se nadechl, aby něco poznamenal, jenže Nigel pokračoval v proslovu.

„Možná vás to překvapí, ale i já sám jsem jako chlapec strašně zadrhával kvůli nervozitě. Bylo to úplně hrozné, můj pane. Stěží jsem dokázal dát dohromady dvě souvislá slova.“

„S tím už asi problém nemáte, jak vidím,“ podařilo se baronovi suše poznamenat a Nigel pochopil jemnou výtku. Usmál se a uklonil se.

„Přesně tak, můj pane. Brzy našemu Georgovi pomůžeme. Písařská škola není žádné rušné místo. To naprosto ne.“

Baron se musel zasmát. Písařská škola bylo místo zasvěcené studiu, kde se zřídka, pokud vůbec někdy, zvyšoval hlas a kde všemu vládla přísná logika, což on osobně při občasných návštěvách považoval za nanejvýš otupující. Nedokázal si představit prostředí, které by bylo méně rušné.

„Mám na to vaše slovo,“ odpověděl a pak, teď už Georgovi, řekl: „Nu dobrá, Georgi, požadavku se vyhovuje. Zítra se hlas v písařské škole.“

George nemotorně zašoupal nohama a cosi zadrmolil. Baron se zase naklonil vpřed a čelo měl svraštěné snahou pochytit, co ten kluk huhlá.

„Co to znamenalo?“ zeptal se.

George konečně zvedl hlavu a vynutil ze sebe zašeptání: „Děkuji vám, můj pane.“ Pak se co nejrychleji odšoural zpátky do řady.

„Aha,“ řekl baron trochu zaraženě. „Není zač. Tak, další je...“

Jenny už vykročila. Byla blonďatá a hezká a nutno přiznat i trochu baculatá. Ale slušelo jí to a při všech společenských příležitostech na hradě byla vždycky vyhledávanou tanečnicí, a to jak mezi svými vrstevníky z opatrovny, tak i mezi syny hradních sloužících.

„Mistr Chubb, pane!“ vyhrkla, když se postavila hned vedle baronova psacího stolu. Baron hleděl do té kulaté tvářičky, všiml si, jak jí nedočkavostí svítí oči, a nedokázal odolat, aby se na ni neusmál.

„A co je s ním?“ zeptal se mírně a ona zaváhala, protože si uvědomila, že ve svém nadšení porušila protokol.

„Jé! Promiňte, pane... můj... barone... vaše lordstvo,“ překotně improvizovala a jazyk se jí pletl, jak se potýkala se správným oslovením.

„Můj pane!“ napověděl jí Martin. Baron Arald se na něj podíval s tázavě zdviženým obočím.

„Ano, Martine?“ řekl. „Co je?“

Martin měl dost slušnosti, aby se zatvářil rozpačitě. Bylo mu jasné, že baron se kvůli tomu vyrušení schválně tváří nechápavě. Zhluboka se nadechl a uctivým hlasem řekl: „Já... jen jsem vám chtěl sdělit, že uchazečka se jmenuje Jennifer Dalbyová, pane.“

Baron přikývl a Martin, oddaný služebník tohoto robustního vousáče, zahlédl v očích svého pána výraz souhlasu.

„Děkuji ti, Martine. A teď, Jennifer Dalbyová...“

„Jenny, pane,“ skočilo mu nepolepšitelné děvče do řeči, a baron odevzdaně pokrčil rameny.

„Tak Jenny. Mám za to, že žádáš, abys mohla do učení k mistru Chubbovi.“

„Jé, ano prosím, pane!“ chvatně potvrzovala Jenny a její oči obdivně spočinuly na tělnatém, zrzavém kuchaři. Chubb se zadumaně zamračil a zkoumal ji.

„Mmmmm... to by šlo, to by šlo,“ brumlal si a přecházel před ní sem a tam. Půvabně se na něj usmála, ale na Chubba obvyklé ženské triky neplatily.

„Budu pilně pracovat, pane,“ slibovala upřímně.

„To si piš, že budeš!“ ujistil ji rázně. „Za to ti ručím, holka. Žádné lenošení ani lajdáctví ve své kuchyni netrpím, to ti povídám.“

Jenny začala mít obavy, že by jí ta příležitost mohla vyklouznout, a tak vytáhla svůj trumf.

„Mám na to správnou postavu,“ řekla. Chubb musel uznat, že je pěkně zaoblená. Arald, nikoli poprvé toho rána, skryl úsměv.

„V tom má pravdu, Chubbe,“ vložil se do toho, a kuchař se k němu obrátil a přisvědčil.

„Postava je důležitá, pane. Všichni velcí kuchaři jsou takoví... kulatí.“ Otočil se k dívce a pořád se ještě rozmýšlel. Pro ostatní je to snadné, přijmout nováčky, než bys řekl švec, pomyslel si. Kuchařské řemeslo je ale něco jiného.

„Pověz mi,“ promluvil k nedočkavé dívce, „jak by sis poradila se zapékaným krocanem?“

Jenny se na něj mile usmála. „Snědla bych ho,“ odpověděla bez zaváhání.

Chubb ji klepl po hlavě vařečkou. „Já chtěl slyšet, jak bys ho vařila!“ napomenul ji. Jenny se odmlčela, utřídila si myšlenky a pak se pustila do zdlouhavého líčení postupu, jak by vytvořila takové mistrovské dílo. Další čtyři chráněnci, baron, mistři a Martin s jistou úctou naslouchali, ale nechápali ani zbla z toho, o čem mluvila. Zato Chubb během její řeči několikrát přikývl, a když popisovala rozvalování těsta, přerušil ji.

„Říkáš devětkrát?“ zeptal se zvědavě a Jenny přikývla, jistá si svou věcí.

„Moje mamka vždycky říkala: ‚Osmkrát, aby dobře lístkovalo, a jednou navíc z lásky‘,“ odpověděla. Chubb zadumaně přikývl.

„Zajímavé, zajímavé,“ bručel a potom, s pohledem na barona, kývl. „Beru ji, můj pane.“

„To je ale překvapení,“ odtušil baron vlídně a pokračoval: „Nu dobrá, zítra ráno se přihlásíš v kuchyni, Jennifer.“

„Jenny, pane,“ znovu ho opravila dívka a její úsměv ozářil celou místnost.

Baron Arald se smál. Přejel očima skupinku před sebou. „A už nám zbývá pouze jeden uchazeč.“ Nahlédl do svého seznamu, pak zvedl hlavu a setkal se s Willovým utrápeným pohledem. Povzbudivě mu pokynul.

Will vystoupil z řady. V krku měl od samé nervozity najednou sucho, takže málem šeptal.

„Will, pane. Jmenuju se Will.“

Čtyři

„Will? A jak dál?“ nevrle reptal Martin a hrabal se v papírech, v nichž byly napsané údaje o uchazečích. Baronovým tajemníkem byl teprve pět let, takže o Willově minulosti nevěděl nic. Zjistil, že v chlapcových papírech žádné příjmení není, a protože předpokládal, že ta chyba mu musela uniknout, zlobil se sám na sebe.

„Jaké máš příjmení, hochu?“ zeptal se přísně. Will se na něj podíval, mlčel a nenáviděl tuhle chvíli.

„Já... nemám...“ spustil, ale naštěstí zasáhl baron.

„Will je zvláštní případ, Martine,“ řekl klidně a jeho pohled tajemníkovi sděloval, ať to nechá být. Otočil se k Willovi a povzbudivě se usmál.

„O kterou školu bys chtěl požádat, Wille?“ zeptal se.

„O bojovou školu, můj pane, prosím,“ odpověděl Will a snažil se, aby jeho volba vyzněla sebejistě. Baronovi se na chvíli udělala na čele kolmá vráska a Will cítil, jak jeho naděje pohasínají.

„Bojová škola, Wille? Nemyslíš, že jsi... spíš menšího vzrůstu?“ zeptal se mírně baron. Will skousl ret. Sám sebe už skoro přesvědčil, že kdyby hrozně moc chtěl, kdyby si dostatečně věřil, vzali by ho – i přes jeho očividné nedostatky.

„Já ještě vyrostu, pane,“ namítl zoufale. „Všichni to říkají.“

Baron si palcem a ukazovákem mnul vousatou bradu a zkoumal chlapce před sebou. Pohlédl na bojového mistra.

„Rodney?“ řekl.

Vysoký rytíř přistoupil, pár okamžiků si Willa prohlížel a pak pomalu zavrtěl hlavou.

„Myslím, že je na to moc malý, pane,“ řekl. Will ucítil, jak mu srdce svírá ledová ruka.

„Jsem silnější, než vypadám, pane,“ řekl. Námitka však mistra nezviklala. Pohlédl na barona. Zjevně mu to nedělalo radost, ale zavrtěl hlavou.

„Nějaká další volba, Wille?“ zeptal se baron. Jeho hlas byl milý, dokonce starostlivý.

Will dlouho váhal. O žádné jiné možnosti nikdy neuvažoval.

„Škola chovu koní, pane?“ zeptal se konečně.

Tato škola cvičila a chovala mohutné bojové koně, na nichž jezdili hradní rytíři. Will to bral tak, že s bojovou školou alespoň souvisí. Jenže Ulf, mistr chovu koní, už vrtěl hlavou, dokonce ještě dřív, než se ho baron zeptal na názor.

„Potřebuju učně, můj pane,“ řekl, „ale tenhle je moc malý. Nikdy by žádného z našich bojových koní nezvládl. Zadupali by ho do země, hned jak by ho uviděli.“

Teď už Will zíral na barona skrz clonu slz. Zoufale se snažil, aby jim zabránil sklouznout po tvářích. To by bylo úplné ponížení: být odmítnut v bojové škole a pak se sesypat a před baronem, všemi mistry a svými kamarády bulit jako malé děcko.

„Co ti jde nejlíp, Wille?“ ptal se baron. Will horečně přemýšlel. Neměl hlavu na učení ani na jazyky jako Alyss. Nedokázal vykroužit elegantní, dokonalá písmena, jako to uměl George. Neměl ani Jennin zájem o vaření.

A určitě neměl Horácovy svaly a sílu.

„Umím dobře šplhat, pane,“ hlesl nakonec, protože se zdálo, že baron chce od něj něco slyšet. Byla to chyba, což mu hned došlo. Kuchař Chubb po něm rozzlobeně loupl očima.

„Šplhat dovede, jen co je pravda. Vzpomínám si, že jednou vyšplhal po okapu do mojí kuchyně a ukradl tam tác koláčů, které jsme nechali vychladnout na okně.“

Willovi překvapením nad tou ránou pod pás spadla čelist. To se stalo před dvěma roky! Chtělo se mu křičet, že tehdy byl ještě dítě a že to byla jen dětská lumpárna. Teď se ale přidal i mistr písař.

„A zrovna letos na jaře vyšplhal až k nám do třetího poschodí a během jedné z našich právnických debat pustil do místnosti dva králíky. Velice nás to vyrušilo. To rozhodně!“

„Říkáte králíky, mistře písaři?“ ujišťoval se baron a Nigel důrazně přikývl.

„Samce a samici, můj pane, jestli mohu upřesnit,“ dodal Nigel. „Vskutku nanejvýš nepříjemné!“

Will nemohl vidět, že jinak velmi vážná lady Paulina zvedla jemnou ručku k ústům. Možná skrývala zívání. Ale když ruku oddálila, byly koutky jejích úst ještě trochu zdvižené nahoru.

„Ach, ano,“ přisvědčil baron. „Všichni známe králíky.“

„A jak jsem řekl, můj pane, bylo jaro,“ pokračoval Nigel, aby se ujistil, že baron si jeho slova správně vyloží. Lady Paulina zakašlala způsobem, který nebyl právě dámský. Baron se na ni překvapeně podíval.

„Myslím, že to všichni chápeme docela dobře, mistře písaři,“ prohlásil a pak svůj pohled upřel k ubohé postavičce, která stála před ním. Will držel bradu vzhůru a hleděl přímo před sebe. Baronovi ho v tu chvíli bylo líto. Viděl slzy, jež se hrnuly do těch živých hnědých očí a byly zadržované jen díky nesmírnému odhodlání. Silná vůle, pomyslel si. Netěšilo ho, že chlapec musí tímhle vším projít, ale jinak to nešlo. V duchu si povzdechl.

„Je tu mezi vámi někdo, komu by se hodil tento chlapec?“ zeptal se.

Will proti své vůli dopustil, aby se jeho hlava otočila ke sboru mistrů, a prosebným pohledem žadonil, aby se někdo z nich slitoval a vzal ho. Jeden po druhém beze slova zavrtěli hlavou.

Kupodivu to byl hraničář, kdo přerušil děsivé ticho.

„Můj pane, je tu něco, co byste o tom chlapci měl vědět,“ řekl. Will nikdy předtím neslyšel Halta promluvit. Měl hluboký a příjemný hlas s drobným náznakem hibernského přízvuku.

Přistoupil k baronovi a podal mu složený list papíru. Arald ho rozložil, zkoumal a vraštil přitom čelo.

„Jste si tím jistý, Halte?“ zeptal se.

„Samozřejmě, můj pane.“

Baron papír opět pečlivě složil. Zamyšleně zabubnoval prsty na desce stolu a pak řekl: „Musím si to přes noc promyslet.“

Halt kývl a stáhl se zpět. Zdálo se, jako by dočista splynul s pozadím. Will na něj ustrašeně zíral. Zajímalo ho, jaké sdělení ta záhadná postava baronovi předala. Jako většina lidí vyrůstal Will v přesvědčení, že hraničářům je nejlépe se vyhnout. Byla to záhadná skupina lidí obklopená tajemstvím a nejistotou a z nejistoty pramenil strach.

Willovi byla proti srsti představa, že Halt o něm něco ví – něco, co bylo podle všeho dost důležité, aby na to dnes barona upozornil, právě dnes. Ten list papíru ležel tady, tak trýznivě blízko, a přece tak nekonečně nedosažitelný.

Uvědomil si, že kolem se něco děje a baron mluví k ostatním lidem v místnosti.

„Blahopřeji všem, kteří byli dnes vybráni. Je to pro vás pro všechny velký den, a tak máte pro dnešek volno a užijte si to. Kuchyně vám připraví slavnostní oběd v opatrovně a celý dnešní den se můžete volně pohybovat po hradě i vesnici.

Hned zítra ráno se budete hlásit u svých mistrů. A jestli vám můžu poradit, dejte si záležet, abyste přišli včas.“ Usmál se na šťastnou čtveřici a potom oslovil Willa a v hlase mu slabě zazníval soucit.

„Wille, zítra ti dám vědět, jak jsem rozhodl v tvém případě.“ Obrátil se k Martinovi a pokynul mu, aby nové učně vyprovodil ven. „Děkuji vám všem,“ rozloučil se a opustil místnost dveřmi za psacím stolem.

Mistři ho následovali a Martin pak odváděl bývalé chráněnce k hlavním dveřím. Napětí z nich spadlo, překřikovali jeden druhého a byli šťastní, že si je mistři vybrali tak, jak si oni sami přáli.

Will se loudal za nimi, váhavě procházel kolem stolu, kde dosud ležel ten papír. Chvilku na něj zíral a pokoušel se prohlédnout skrz něj na slova napsaná na vnitřní straně. Pak ho přepadl stejný pocit jako předtím, že ho někdo sleduje. Zvedl hlavu a zjistil, že zírá do tmavých očí hraničáře, který dosud stál za baronovým křeslem. V té své zvláštní pláštěnce byl skoro neviditelný.

Willovi náhle přeběhl mráz po zádech a rychle vyběhl z místnosti.

Pět

Bylo hodně po půlnoci. Blikající pochodně kolem hradního nádvoří, už jednou vyměněné, začínaly znovu skomírat. Will je několik hodin trpělivě sledoval a čekal na tuhle chvíli – až bude světlo bídné a stráže poslední hodinu před střídáním ospalé.

Tohle byl jeden z nejhorších dní, jaké zažil. Zatímco kamarádi slavili, užívali si hostinu a pak se bezstarostně proháněli po hradě a po vesnici, Will se ztratil do tichého lesa, vzdáleného asi míli od hradu. Tam, v tlumeně zeleném chládku pod stromy, strávil odpoledne v hořkých úvahách, připomínal si hlubokou bolest zklamání a uvažoval, co asi stojí na papíře, který hraničář předal baronovi.

Když se den chýlil ke konci a stíny padající na pole mezi lesy se začaly dloužit, dospěl k rozhodnutí.

Musel zjistit, co je napsané na tom papíře. A musel to zjistit dnes v noci.

Když padla tma, vydal se zpátky do hradu. Vyhýbal se jak vesničanům, tak i lidem z hradu, a znovu se ukryl ve větvích smokvoně. Cestou nepozorovaně vklouzl do kuchyně a nabral si chleba, sýr a jablka. Jak večer pokračoval a hrad se začínal připravovat na noc, zasmušile jídlo přežvykoval a ani nevnímal, jakou má chuť.

Sledoval přesuny stráží a pochopil, v jakém intervalu chodí na pravidelnou obchůzku. Kromě jednotky strážných tu byl ještě seržant ve službě u dveří do věže, které vedly ke komnatám barona Aralda. Byl ale tlustý a uzívaný a pro Willa nepředstavoval žádné nebezpečí. Will ostatně stejně nehodlal jít dveřmi ani po schodech.

Díky nenasytné zvědavosti a zálibě chodit tam, kam neměl, si během let vypěstoval schopnost pohybovat se zdánlivě otevřeným prostorem tak, aby ho nikdo neviděl.

Nejvyšší větve stromů se komíhaly ve větru, takže v měsíčním světle vytvářely pohyblivé vzory – a Will je teď velice šikovně využil. Instinktivně přizpůsobil své pohyby rytmu stromů a hravě vplynul do obrazců na nádvoří, stal se jejich součástí a tak se v nich skryl. Nedostatek úkrytů mu svým způsobem ten úkol usnadnil. Tlustý seržant nepočítal s tím, že by se někdo mohl pohybovat po otevřeném nádvoří. Nečekal, že někoho uvidí, a také nikoho neviděl.

Se zatajeným dechem se Will přitiskl k drsným kamenům zdi věže. Seržant byl sotva pět kroků od něj a Will slyšel, jak funí. Malý výstupek ve zdi ho ale před seržantovýma očima skryl. Will si prohlížel zeď před sebou, zaklonil se a zadíval se vzhůru. Okno baronovy pracovny bylo vysoko a trochu bokem. Aby se k němu dostal, musel by vyšplhat nahoru, pak hledat cestu po obvodu zdi až k místu, které bude za bodem, kde stojí na stráži seržant, a potom zase vzhůru k oknu. Nervózně si olízl rty. Na rozdíl od hladkých vnitřních zdí věže měly velké kamenné bloky, které tvořily venkovní zeď, mezi sebou spáry. Vyšplhat po nich bude hračka. Celou cestu nahoru bude mít spoustu opor pro nohy a úchytů pro ruce. Bylo mu jasné, že na některých místech může být kámen za spoustu let ohlazený počasím, a tak bude muset postupovat opatrně. Ale v minulosti už vyšplhal na všechny tři ostatní věže, a proto u téhle žádné vážné problémy neočekával.

Jenže kdyby ho někdo viděl tentokrát, nemohl by se vymlouvat na nějaké uličnictví. Byl by uprostřed noci přistižen na místě, kde neměl vůbec co pohledávat. Baron u téhle věže rozhodně nepostavil stráže jen tak pro zábavu. Měli ji chránit před vetřelci.

Nervózně svíral ruce v pěst. Co mu můžou udělat? Při výběru o něj nikdo nestál. Už byl odsouzen k životu na poli. Co by ještě mohlo být horší?

V hloubi duše mu ale zahlodala pochybnost: nevěděl přece určitě, že je odsouzen k takovému životu. Slabá jiskřička naděje pořád zůstávala. Možná se baron slituje. Možná že kdyby ho Will zítra ráno hodně moc prosil a řekl mu všechno o svém otci a jak důležité pro něj je dostat se do bojové školy, snad by se mu jeho přání splnilo. A pak, až by ho vzali, by jim svou snaživostí a oddaností dokazoval, že si zaslouží v té škole být a snad by později opravdu vyrostl.

Zato kdyby ho v příštích pár minutách přistihli, nezbyla by mu ani ta nejmenší naděje. Neměl vůbec představu, co by s ním udělali, kdyby ho chytili, ale mohl si být jistý, že do bojové školy by se určitě nedostal.

Váhal, potřeboval, aby ho něco malinko postrčilo k činu. Postaral se o to tlustý seržant. Ozvalo se funění a štrachání okovaných bot po kamenné dlažbě, jak sháněl dohromady svou výstroj, a Will pochopil, že seržant se chystá provést jednu z nepravidelných obchůzek. Zpravidla to obnášelo ujít několik kroků kolem věže na každou stranu od dveří a pak se vrátit na původní stanoviště. Bylo to spíš kvůli tomu, aby neusnul, než z jiného důvodu, ale Willovi bylo jasné, že jestli něco neudělá, budou si během několika vteřin stát tváří v tvář.

Rychle a lehce začal šplhat po zdi. Prvních dvacet stop urazil za pár vteřin, lezl po drsném kameni jako obrovitý čtyřnohý pavouk. Pak, když se dunivé kroky ozývaly přímo pod ním, ztuhl, připlácnutý ke zdi pro případ, že by nějaký šramot mohl strážného varovat.

Zdálo se, že seržant skutečně něco zaslechl. Zastavil se přímo pod místem, kde Will visel, civěl do noci a pokoušel se proniknout pohledem skrz flekaté pohyblivé stíny, které vytvářel měsíc a kymácející se stromy. Jenže, přesně jak Will zjistil předchozího večera, lidé se málokdy podívají nahoru. Seržant, konečně spokojený, že to, co zaslechl, nebylo důležité, pokračoval dál v obchůzce kolem věže.

To byla příležitost, kterou Will potřeboval. Mohl se také přemístit po obvodu věže, takže byl přímo pod oknem, k němuž se chtěl dostat. Ruce i nohy hravě nacházely oporu, pohyboval se tempem skoro tak rychlým, jako kdyby šel, stále výš a výš po zdi věže.

V jednom místě se podíval dolů, a to byla chyba. Přestože hlava výškám odolávala, svět se mu zahoupal před očima, když uviděl, jak daleko se dostal a jak hluboko pod ním jsou tvrdé kamenné dlaždice hradního nádvoří. Seržant se dostával zpátky do zorného pole – z téhle výšky vypadal jako malá figurka. Will mrkáním zahnal okamžik závratě a pokračoval v lezení, možná o trochu pomaleji a opatrněji než dosud.

Potom přišla chvíle, kdy se mu málem zastavilo srdce. Zrovna když natahoval pravou nohu nahoru, levá bota se smekla na hraně velkých stavebních bloků ohlazených větrem a on zůstal viset jen na konečcích prstů a nohama chvíli zoufale hledal oporu. Ale našel ji a pokračoval dál.

Když konečně rukama nahmátl kamennou okenní římsu, vytáhl se nahoru, nohama se přehoupl přes parapet a zlehka skočil dovnitř do místnosti, zaplavila ho vlna úlevy.

Baronova pracovna byla pochopitelně prázdná. Velkým oknem proudil dovnitř bledý svit tříčtvrtečního měsíce.

A list papíru, který měl odpovědět na otázku o Willově budoucnosti, ležel tady, na psacím stole, tam, kam ho baron položil. Will se nervózně rozhlédl po pracovně. Baronovo ohromné křeslo s vysokým opěradlem stálo za stolem jako na hlídce. V místnosti se temně a nehnutě tyčilo i několik dalších kusů nábytku. Z portrétu na jedné zdi na Willa vyčítavě civěl jeden z baronových předků.

Setřásl hloupé úvahy a hbitě přešel ke stolu. Jeho měkké boty se nehlučně pohybovaly po holých prknech podlahy. List papíru, v odraženém měsíčním svitu zářivě bílý, byl na dosah. Jen se podívám, přečtu si to a vypadnu, říkal si Will. Nic víc nemusel udělat. Natáhl po něm ruku.

Prsty se dotkly papíru.

A jakoby odnikud vyrazila čísi ruka a popadla ho za zápěstí!

Will vyděšeně vykřikl. Srdce mu vyskočilo až do krku a najednou zíral do chladných očí hraničáře Halta.

Kde se tady vzal? Will věděl najisto, že v místnosti předtím nikdo nebyl. A neslyšel ani vrznout dveře. Pak si vzpomněl, jak se hraničář umí zahalit do té divné, flekaté šedozelené pláštěnky, splynout s prostředím a ztratit se ve stínech tak, aby ho nikdo neviděl.

Ale na tom, jak to Halt dokázal, vlastně nezáleželo. Opravdický malér byl, že Willa nachytal v baronově pracovně. To znamenalo konec všech Willových nadějí.

„Napadlo mě, že něco takového třeba zkusíš,“ řekl tiše hraničář.

Willovi srdce stále ještě divoce bušilo úlekem, který před okamžikem utrpěl. Zahanbeně a odevzdaně svěsil hlavu.

„Nemáš mi k tomu co říct?“ zeptal se Halt. Will jen mlčky zavrtěl hlavou. Nechtělo se mu ji zvednout a střetnout se s tím temným, pronikavým pohledem. Haltova další slova potvrdila Willovy nejhorší obavy.

„No, tak se podíváme, co si o tomhle pomyslí baron.“

„Halte, prosím! Ne...“ Pak to Will vzdal. To, co provedl, se nedalo ničím omluvit. Zbývalo mu jediné – přijmout trest jako muž. Jako bojovník. Jako jeho otec, napadlo ho.

Hraničář si ho chvíli upřeně prohlížel. Willovi se zdálo, jako by zahlédl záblesk... pochopení? Pak oči zase potemněly.

„Copak?“ zeptal se Halt stroze. Will zavrtěl hlavou.

„Nic.“

Hraničář sevřel Willovo zápěstí jako v železech a vyvedl ho ze dveří na široké točité schodiště, které směřovalo nahoru k baronově komnatě. Strážní na vrcholu schodiště překvapeně zírali při pohledu na hrozivě se tvářícího hraničáře a na chlapce vedle něj. Halt jim dal rychle znamení, a tak ustoupili a otevřeli dveře baronovy komnaty.

Místnost byla jasně osvětlená a Will se chvíli zmateně rozhlížel. Byl si jistý, že když čekal a hlídal na stromě, viděl světla v tomhle poschodí zhasnout. Pak si všiml těžkých závěsů na okně a pochopil. Na rozdíl od baronovy pracovny dole, kde bylo jen málo nábytku, byl tento pokoj příjemně zaplněný pohovkami, podnožkami, koberci, goblény a křesly. V jednom křesle seděl baron Arald a pročítal kupu hlášení.

Když Halt se svým zajatcem vstoupil, baron zvedl hlavu od stránky, kterou měl právě rozečtenou.

„Takže jsi měl pravdu,“ řekl baron a Halt přikývl.

„Přesně jak jsem řekl, můj pane. Přeběhl po hradním nádvoří jako stín. Obešel strážného, jako by tam ani nebyl, a vylezl po věži jako nějaký pavouk.“

Baron odložil hlášení na postranní stolek a nahnul se kupředu.

„Říkáš, že vylezl po věži?“ zeptal se trochu nevěřícně.

„Bez lana. Bez žebříku, můj pane. Bylo to pro něj tak jednoduché jako pro vás, když ráno nasedáte na koně. Vlastně jednodušší,“ opravil se Halt a snad se i malinko pousmál.

Baron se zamračil. Věděl, že by potřeboval trochu shodit, a když měl za sebou dlouhou noc, museli mu někdy s nasedáním na koně pomáhat. Zřejmě ho nijak zvlášť nepobavilo, že mu to Halt teď připomněl.

„No tak,“ řekl a změřil si Willa přísným pohledem, „tohle je vážná věc.“

Will mlčel. Nevěděl jistě, jestli by měl něco říct, nebo ne. Obojí v sobě skrývalo určité nebezpečí. Byl by ale raději, kdyby Halt barona nezlobil řečmi o nadváze. To jeho postavení rozhodně nepomáhalo.

„Tak co s tebou uděláme, náš malý Wille?“ pokračoval baron. Vstal z křesla a začal přecházet po místnosti. Will ho po očku sledoval a pokoušel se odhadnout jeho náladu. Energická vousatá tvář nic neprozrazovala. Baron se zastavil a zadumaně si hladil bradku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hraničářův učeň 1 - Rozvaliny Gorlanu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.