Zrodení pre smrť

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Prekliate mesto

Serafína – Skrytá tvár

Gemma Malleyová

Zrodení pre smrť– e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Siedma kapitola

3. marca 2140

Peter mi povedal, že som otrokyňa a že sa mám postaviť na svoju obranu. Tak ma zlostí! Nie som nijaká otrokyňa! Som dobrá nadbytočná! A nie je to tak preto, že by som si to sama vybrala – jednoducho tak sa veci majú a ja neviem, prečo Peter od mňa stále chce, aby som s tým nebola spokojná.

Hovorí, že je môj priateľ, ale hneď nato ma zarmúti a ja mám pocit, akoby mi išlo vyraziť dych, keď rozpráva o veciach „vonku“ a žiada ma, aby som si predstavila, aké by to tam bolo – hoci mi to môže byť celkom jedno, pretože som nadbytočná a nikdy nič z toho neuvidím.

Ak je skutočne mojím priateľom, prečo mi hovorí také hlúpe a hrozné veci?

Peter sa nebojí tak ako my ostatní. A práve preto je nebezpečný! A nebezpečné je aj byť s ním, pretože nikdy neviem, čo o chvíľu povie; a čokoľvek povie, nikdy nič z toho nebudem môcť povedať pred pani Pincentovou. Ale niekedy hovorí pekné veci alebo sa na mňa pozerá a vtedy mi to nepripadá nebezpečné, skôr vzrušujúce – možno v tom však ani nie je rozdiel. Obávam sa, že v skutočnosti nie som hodnotným prínosom. Som len obyčajná nadbytočná a akokoľvek sa snažím, vždy zlyhám, pretože si dovolím mať rada veci, ktoré by som nemala mať rada, a nemala by som robiť veci, ktoré sa robiť nesmú. Napríklad teraz by som nemala písať. A nemala by som mať denník. Možno v skutočnosti nie som o nič lepšia ako Peter. A možno som to ja, kto je nebezpečný, nie on.

Dievčatá a chlapci boli v Grange Halle oddelení viacerými spôsobmi. Po prvé umiestnením spální, ktoré boli na osobitných poschodiach. Po druhé rozvrhom hodín – denne sa delili minimálne na polovici hodín výcviku, pretože od chlapcov budú ich zamestnávatelia očakávať iné zručnosti ako od dievčat. A po tretie spôsobom, akým sa vyrovnávali so svojím osudom, aké metódy používali, aby si život spríjemnili a obrúsili hrany tvrdého osudu.

Dievčatá, okrem jednej či dvoch výnimiek, medzi sebou každý deň súťažili, ktorá z nich bude najhodnotnejšia, ktorá dokáže byť pre matku prírodu najužitočnejšia. Na prvý pohľad by sa zdalo, že dievčatá sa navzájom kamarátia, a vo vzácnych chvíľach si skutočne šepkali zakázané myšlienky o živote „vonku“: aké by to bolo, keby sa narodili ako legálne a život by sa pred nimi rozprestieral ako krásny mäkký koberec plný príjemných chvíľ a splnených očakávaní… V skutočnosti však nešlo o pravé priateľstvá. Ľútosť, súcit a empatia boli pocity, ktoré si nadbytočné dievčatá nemohli dovoliť, pretože súcit prejavený voči iným by iba zvýraznil ich vlastnú biedu. A tak dievčatá namiesto toho, aby v zhode spolunažívali a pomáhali si, nikdy nestrácali ostražitosť a takmer bez výnimky tajili svoje pocity a otázky, na ktoré si nevedeli odpovedať. Neustále sledovali aj tie najmenšie previnenia svojich spolubývajúcich, dokonca aj vo voľnom čase a počas odpočinku. Približne hodinu pred spaním – za výnimočných okolností, keď boli s prácou hotové a zostal im voľný čas – sa dievčatá v Anninej spálni takmer vždy hrávali tú istú hru. Volala sa legálna a nadbytočná. Jedno z dievčat bolo počas hry označené za legálne a druhá dievčina predstavovala nadbytočnú, ktorá jej slúžila. Legálne dievča smelo nadbytočnú požiadať o čokoľvek, od očistenia dlážky jazykom až po jedenie výkalov. Čím tvorivejšie a vynaliezavejšie bolo legálne dievča vo vymýšľaní tých najponižujúcejších činností a zneužívania svojej nadbytočnej, tým väčší potlesk a smiech si vyslúžilo. Hra trvala dovtedy, kým nezaznel povel „zhasnúť svetlo“, a nadbytočná mohla uniknúť z pazúrov svojej tyranky.

Chlapci sa, naopak, nedali natoľko unášať predstavami o budúcnosti ako dievčatá. Namiesto toho sa snažili vyrovnať s frustráciou a nespokojnosťou tým, že sa venovali fyzickým hrám. Pravidlá účasti boli podobné pravidlám, aké mali dievčatá – súťažil jeden chlapec proti druhému a ostatní nadbytoční boli divákmi. V chlapčenskej verzii hry sa však obeť a tyran nestriedali presne podľa plánu, ale tí istí tyrani si vyberali tých istých chlapcov. Ostatní zúčastnene sledovali hru a vyžívali sa v každom prejave násilia. Vychutnávali si pocit moci, ktorý by nasledoval, keby protivníka celkom zneškodnili. Hra pokračovala dovtedy, kým sa obecenstvo už nedokázalo ovládnuť a zapojilo sa do bitky, a potom už spoločne kopali a bili obeť a postupne aj hocikoho iného, koho považovali za slabšieho od seba. Táto hra im aspoň na krátky čas dodávala pocit moci, cítili sa silní a nepremožiteľní, akoby viac neboli nadbytoční. Krv, ktorá im vrela v žilách, im pomáhala zabudnúť na všetko, čo bolo dôležité mimo spálne – ich minulosť, súčasnosť i budúcnosť.

Pani Pincentová aj inštruktori o drastických hrách vedeli, zasiahli však len málokedy. Anna dokonca zažila, ako sa pani Pincentová pri sledovaní hry usmievala a povedala, že týmito hrami jej nadbytoční pomáhajú, pretože dievčatá sa učia celkom sa podriadiť svojim legálnym nadriadeným, zatiaľ čo chlapci sa sami rozdeľovali na slabých a silných, a tak si vybíjali nahromadenú agresivitu jeden na druhom, takže ich nadriadení takmer nikdy nemuseli tento problém riešiť. Chlapci sa často rozdeľovali do skupín po dvoch alebo po troch, a tak slabšieho chlapca napádali dvaja silnejší až dovtedy, kým z chlapcov nevyrástli muži, ktorí už potom necítili takú potrebu bojovať o dominanciu. Kedysi sa robievali v Grange Halle aj hormonálne testy, aby sa preverila a potlačila prípadná agresivita u nadbytočných chlapcov, ale zistilo sa, že sa potom znižovala aj ich sila, a tak sa od nich upustilo.

Anna sa nezapájala do činností, ktoré sa odohrávali v spálni. Bola prefektkou a na podobné hry už bola pristará. No nielen preto sa nechcela prizerať, ako jedno z nadbytočných dievčat poslúcha svoju legálnu paniu, ktorá ho núti vyskúšať svoje nové odpudzujúce nápady. Skutočný dôvod, prečo Anna nemohla zniesť pohľad na tyranku či týranú, bol ten, že jej prekážalo prizerať sa niečiemu utrpeniu, a nenachádzala potešenie ani v tom, že by ona sama mala niekoho týrať. Poburovala ju brutalita a bezcitnosť, ktorá hru sprevádzala. Kedysi ju výkriky nadšenia, keď ako vybratá nadbytočná musela čeliť novým, hrozným trestom, privádzali k pocitu hrdosti a uspokojenia. Hovorila si, že nech ju už v živote stretnú akékoľvek hrozné veci, nič nebude také ponižujúce a hrubé, ako to, čo musela prežiť ako otrokyňa v hrách pred spaním. Nedávno si však Anna začala uvedomovať, že to hrozné, čomu mala v živote čeliť, nespočívalo v bití či ponižovaní – začínala ju napĺňať hrôza z toho, čím v skutočnosti je, čím sú ony všetky. Sú nadbytočné. Nechcené. Sú bremenom. A možno by bolo lepšie, keby umreli. A nijaké množstvo bolesti, žiadna dávka znecitlivenia nemohla na tom nič zmeniť, ani len trochu zmierniť ten zúfalý pocit.

V ten večer, keď sa Anna vrátila z kúpeľne pre dievčatá 2, bola hra opäť v plnom prúde – Sheila hrala nadbytočnú a Tania bola jej paňou. Anne už pri prvom pohľade zovrelo od strachu žalúdok. Tania bola od nej o dva roky mladšia a o rok staršia od Sheily. V Grange Halle žila takmer od narodenia a bola vysoká a kostnatá. Vlasy mala tmavohnedé a oči ešte tmavšie a od drobnej a chudučkej Sheily bola o celú hlavu vyššia.

Sheila mala svetloryšavé vlasy, rovnako ako pehy, ktoré jej pokrývali takmer celú bledú tvár, a bledomodré oči. Vďaka svojej krehkej postave sa často stávala obľúbeným terčom týrania a nadávok, pretože jej pevné odhodlanie odmietať tyranke poslušnosť hru zatraktívňovalo. Pred pár mesiacmi sa jej Anna párkrát zastala, čím si vyslúžila, že Sheila sa takmer neustále pohybovala v jej blízkosti, a tým sa vlastne Sheiline boje stávali aj Anninými bojmi.

Keď Anna vošla dnu, odvrátila zrak a odmietla pozvanie sadnúť si medzi divákov. Snažila sa sama seba presvedčiť, že tá hra s ňou nemá nič spoločné. No keď prišla k svojej posteli a počula, že výkriky a posmešky z druhej strany spálne sú čoraz silnejšie, neochotne sa hre prizrela a zamračila sa. Prekvapilo ju, že Sheila neležala na zemi a Tania jej nestúpala na krk ako zvyčajne, ani neplnila nijakú ponižujúcu úlohu, iba stála pri Taniinej posteli a oči mala plné sĺz, triasla sa a odmietavo krútila hlavou.

Anna opäť odvrátila pohľad, ale krik prizerajúcich sa nadbytočných sa stával takmer neznesiteľným, a tak sa znovu obrátila. Sheila ešte stále stála pred Taniou, teraz už s červenými fľakmi na lícach – bezpochyby následkami zaúch. Okrem toho nevidela nijaké stopy po fyzickom násilí.

Hryzúc si pery, pobrala sa k hlúčiku nadbytočných. Tania uprene hľadela Sheile do očí a znova a znova nenávistne opakovala: „Povedz to! Povedz to! Povedz to!“ Sheila však odmietavo krútila hlavou, ruky mala zaťaté do pästí.

Anna ich pár sekúnd sledovala. „Je čas ísť do postele,“ prehovorila. „Ukončite hru.“

Niekoľko nadbytočných dievčat sa na ňu s údivom pozrelo a Tania bez toho, že by odvrátila zrak od Sheily, pokrútila hlavou. „Ešte neurobila to, čo som jej prikázala. Hra sa dovtedy neskončí.“

Anna sa pozrela na Sheilu a posúrila ju. „Poďme, Sheila, urob, čo ti povedala, nech môžeme ísť všetky do postele.“

„Nie, neurobím to,“ odvetila Sheila tichým hlasom, v ktorom však Anna vycítila pevné odhodlanie. Zovrelo jej žalúdok. Odmietať sa nesmie. Také boli pravidlá hry. Muselo sa vykonať všetko, čo legálna prikázala; taký bol princíp hry. Ešte nikto nikdy nepovedal nie. Prečo musí byť Sheila taká vzdorovitá?

„Sheila, je to len hra. Musíš urobiť, čo ti povedala,“ dohovárala jej Anna a mala pocit, akoby sa vzduch okolo nej zelektrizoval. Ostatné nadbytočné so vzrušením sledovali divadlo, ktoré sa v ich blízkosti odohrávalo.

„Neurobím to,“ odvetila Sheila pevne. „Neurobím!“

Anna sa pozrela na Taniu. „Čo si jej prikázala?“ spýtala sa. „Ak si jej kázala vyjsť zo spálne alebo povedať niečo pani Pincentovej, iste vieš, že to nie je dovolené.“

Tania sa na ňu ľadovo usmiala. „Kázala som jej len niečo povedať, to je všetko. A ona to nechce urobiť. Takže kým to nepovie, hra sa neskončí. Dobre?“

„Niečo povedať?“ neveriacky zopakovala Anna. „A to je všetko?“

Pozrela sa na Sheilu. „No tak, Sheila, poďme. Povedz to. Nech je to čokoľvek.“

Sheila potriasla hlavou. Tvár mala bledú, nevedno či od hnevu, alebo od strachu.

„Čo si jej kázala povedať?“ spýtala sa Tanii.

„Povedala som jej, nech povie, že nenávidí svojich rodičov. Že jej rodičia sú zločinci a zaslúžia si smrť,“ zakončila Tania triumfálne.

„Nikdy to nepoviem,“ zašepkala Sheila. „Nezáleží mi na tom, čo mi urobíte, nikdy to nepoviem.“

„Musíš to povedať,“ vyštekla Tania zúrivo. „Som tvoja pani. Musíš robiť to, čo ti prikážem, inak ťa všetky zbijeme. A ak to ani tak nepovieš, poviem pani Pincentovej, že nepoznáš svoje miesto.“

Keď Anna videla, ako Sheila statočne stojí pre Taniou, hrdo a vzpriamene, že riasy má zlepené od sĺz, spomenula si na Petra a v hlave jej zazneli jeho slová: „Tvoji rodičia ťa ľúbia, Anna Coveyová. Ľúbia ťa.“

Hneď sa však vzchopila. „Sheila, musíš to povedať,“ povedala energicky. „Napokon, je to pravda.“

Sheila prižmúrila oči a prudko pokrútila hlavou. „Nie je to pravda,“ zašepkala. „A nepoviem to!“

Tania očervenela ako rak. „Podriadi sa mojej vôli,“ zaškrečala. „Som teraz jej pani. Urobí, čokoľvek jej prikážem!“

„Nie si moja pani,“ oponovala Sheila. „Nikto nie je mojou paňou. Ja nie som nadbytočná! Moji rodičia ma milujú a som legálna! A teba nenávidím. Všetkých vás nenávidím.“

Tania na ňu chvíľu hľadela s otvorenými ústami a hneď nato ju prudko udrela. Potom ju sotila na zem a začala do nej kopať.

„Takto sa nikdy nerozprávaj so svojou paňou,“ vrieskala. „Ja ťa naučím poslúchať. Si obyčajná nadbytočná, rozumieš, Sheila? Si spodina! Nezaslúžiš si dýchať ten istý vzduch ako ja. Nezaslúžiš si byť v tej istej miestnosti ako ja. Si obyčajná nula, Sheila, nemáš nijakú hodnotu.“ Tania sa rozhliadla okolo seba, oči jej blčali od hnevu. „Si úplne bezcenná,“ dodala opovržlivo. „Všetky ste spodina. Všetky do jednej!“

Charlotte, malá zavalitá čakajúca, ktorá mala posteľ vedľa Anny, sa pri poslednej poznámke pohla vpred.

„Ak je tu niekto spodina, tak si to ty,“ nenávistne sa pozrela na Taniu a postavila sa pred ňu s rukami v bok. „Nevieš ani poriadne variť. Si spodina a celkom zbytočná a nikto ťa nikdy nezamestná. Budú ťa musieť zabiť, pretože sa na nič nehodíš.“

„Viem variť,“ ohradila sa Tania, vystrela sa a prešla pohľadom zo Sheily na Charlotte. „Okrem toho, dokážem šiť lepšie ako ty. Teba nikto nezamestná, pretože si škaredá a nikto si nebude chcieť tebou pošpatiť krásny dom. Nikto nebude mať chuť pozerať sa na takú škratu. Aj keby si ovládala etiketu ako nikto iný. Musela by si sa naučiť byť neviditeľná. A aj tak navždy zostaneš škratou.“

Anna sa pozerala na zem a všimla si, ako sa Sheila s výrazom bolesti v tvári odsunula o pár centimetrov od svojej tyranky. Charlotte sa však neposunula nikam, naopak, vyrazila vpred k Tanii, schmatla ju za vlasy a ťahala k zemi.

„Zbytočná… malá… nadbytočná,“ vyštekla a vylepila Tanii poriadne zaucho. Tania sa zapotácala, ale stihla Charlotte kopnúť. Tá vykríkla od bolesti a odskočila. Ale skôr ako sa Tania stihla postaviť, zjavila sa pred ňou Sheila, vrhla sa na ňu a pustila sa do nej päsťami.

„Prestaňte,“ zvrieskla Anna. „Hra sa skončila. Treba ísť spať.“

„Ja nemám chuť ísť spať,“ povedala Charlotte a pozrela sa Anne priamo do očí. „Nechce sa mi.“

Anna prižmúrila oči. „Nadbytočná Charlotte, poznáš svoje miesto,“ skríkla. „Povedala som, že je čas ísť do postele, a trvám na tom.“

Tania odsotila Sheilu a postavila sa. „A čo ak nepôjdeme?“ spýtala sa vyzývavým tónom. „Čo urobíš potom?“

„Potom si zaslúžite trest,“ odvetila Anna zlostne. „Ja som prefektka!“

„Ja som prefektka,“ napodobnila ju výsmešným hlasom Tania a zopár dievčat sa zasmialo. „Nuž, aj prefekti sa musia naučiť, kde je ich miesto,“ provokatívne sa vypla a pohľadom hľadala u ostatných dievčat podporu. „Možno je načase, aby si si uvedomila, že to všetko je len hra, Anna. Možno by si sa mala zniesť z výšav späť na zem a prestať si o sebe namýšľať, aká si dokonalá a vážená. Si iba obyčajná nadbytočná, tak ako my všetky.“

Anna na ňu neveriacky hľadela. „Viem, že som nadbytočná,“ povedala pomaly. „Poznám svoje miesto. Ale zdá sa mi, že ty si tá, kto ho nepozná.“

„Skutočne? Možno máš pravdu. Moje miesto možno nie je v tejto spálni,“ odvetila Tania a oči jej blčali. „Možno je moje miesto v inej spálni. Alebo na chodbe. Alebo vonku. Alebo možno je moje miesto niekde celkom inde. A potom čo?“

Chvíľu pozerala Anne priamo do očí, potom pohodila hlavou a vyrazila k dverám, otvorila ich a vyzvala ostatné nadbytočné, aby sa k nej pridali. Charlotte ju opatrne nasledovala a Anna stiahla Sheilu späť.

„Ty zostaneš tu,“ prikázala jej. „Ani sa odtiaľto nepohni.“

Anna pomaly vyšla na chodbu, aby zistila, aká je situá-cia. Tania a Charlotte utekali po chodbe, búchali na dvere spální a kričali: „Spoznajte svoje miesto, nadbytoční, spoznajte svoje miesto!“ Jedny či dvoje dverí sa otvorilo a sotva nervózne vyzerajúce dievčatá vystrčili hlavy na chodbu, Tania alebo Charlotte ich vytiahli von.

Anna buchla dverami spálne, aby si získala pozornosť dievčat.

„Vráťte sa naspäť do izby,“ zakričala na ne. „A nech ste okamžite všetky v posteli!“

Tania sa na ňu pozrela a zasmiala sa. „A ak ťa neposlúchneme, čo urobíš, nadbytočná Anna? Pôjdeš na nás žalovať? Pobežíš za pani Pincentovou?“

„Alebo vás zbijem sama,“ odsekla Anna zlostne. „Si nadbytočná, Tania, a máš sa podľa toho správať. Máš poslúchať a urobiť, čo som ti prikázala. Nemáš nijaké právo na svoju existenciu, nadbytočná Tania. Ak sa nebudeš slušne správať, tak…“

„Tak čo?“ provokatívne sa opýtala Tania. Oči jej blčali hnevom a od vzrušenia takmer dostávala závrat.

„Pôjdeš na samotku.“

Keď sa zrazu objavila pani Pincentová, chodba stíchla a Tania zbledla.

„A dostaneš poriadny výprask!“ dokončila za Annu pani Pincentová a blížila sa k nej s nepreniknuteľným výrazom na tvári. „Anna, počula som, ako si sa Tanii vyhrážala, že ju zbiješ sama. Urobila by si mi tým veľkú láskavosť.“

Anna sa na ňu neisto pozrela. Ešte nikdy nedostala príkaz udrieť inú nadbytočnú. Nadbytoční nesmeli zdvihnúť ruku proti inému nadbytočnému, iba počas hry.

„Nech sa páči,“ ozvala sa ostrým hlasom pani Pincentová. „Nech každý vidí, čo sa stane s nadbytočným, ktorý si myslí, že môže porušovať pravidlá, robiť, čo sa mu zachce, a urážať tak matku prírodu a veľkorysosť ľudí, ktorí ich nechali žiť.“

Anna sa nerozhodne pohla smerom k Tanii, ktorá na ňu hľadela s neskrývanými obavami.

„Udri ju,“ prikázala jej pani Pincentová a podišla nej bližšie. „Nech si uvedomí svoje hriechy. Nauč ju, nech sa poučí zo svojich chýb a nech pochopí, čo to znamená byť nadbytočnou. Ukáž jej, že je nepotrebná, že je iba bremeno, že každý krok, ktorý prejde po tejto chodbe, si vynútila násilím. Daj jej pocítiť, že je bezcenná, a ak zomrie, nebude nikomu chýbať. Naopak, svetu sa uľaví, keď ho prestane zneužívať. Daj jej poriadnu príučku, Anna, nech to všetko pochopí!“

Hlas pani Pincentovej bol tichý a plný nenávisti a Anna si uvedomila, že sa trasie. Tania to musí pochopiť, opakovala si v duchu. Tania sa to musí naučiť, pre svoje vlastné dobro. Pre dobro všetkých.

Pomaly natiahla ruku a udrela Taniu po tvári. Tania jej venovala krátky pohľad, potom sa pozrela na pani Pincentovú a znovu na Annu. Napokon sa na Annu usmiala, ale bol to úsmev plný pohŕdania a výsmechu.

Oči sa im na chvíľočku stretli, potom sa Anna znovu načiahla, aby Taniu udrela. Nespokojnosť a hnev v nej len tak vreli a chcela sa toho napätia zbaviť, ale akosi sa jej to nedarilo. Akokoľvek chcela dať Tanii príučku, aby spo-znala svoje miesto, nevedela ju udrieť. A keď si to uvedomila, vystrašilo ju to, najmä keď sa Tanii na tvári objavil ironický úsmev.

„Tak ma udri,“ zasyčala Tania. „Poďme. Alebo nie si taká tvrdá, ako si si myslela, nadbytočná Anna?“

Anna na ňu hľadela, opäť zodvihla ruku, ale akoby ju mala ochrnutú.

„Ďakujem, Anna,“ ozvala sa zrazu pani Pincentová. „Nadbytočná Tania strávi zvyšok noci na samotke, rovnako ako nadbytočná Charlotte, najskôr však pôjdu so mnou na chvíľu do kancelárie. Vy ostatné zajtra za trest nedostanete raňajky a každý večer po celý týždeň dostanete prácu navyše.“

Nenávisť v Taniiných očiach sa náhle zmenila na strach a Anna mlčky sledovala, ako si ju spolu so Charlotte pani Pincentová odvádza. Chodba sa rýchlo vyprázdnila.

„Choďte si umyť zuby a zhasnite svetlá,“ vyhlásila cestou späť do spálne ako automatický pilot a pokúšala sa vyjasniť si, prečo sa tak zle cíti a prečo nebola schopná potrestať Taniu. „Nadbytoční potrebujú dobré zuby,“ opakovala ako ozvena slová, ktoré už toľkokrát počula od pani Pincentovej. „Nikto nebude platiť nadbytočným za ich opravy.“

Potom sa pomaly vydala k Sheile, ktorá sedela na posteli s kolenami pritlačenými k hrudi.

„Choď si umyť zuby aj ty, nadbytočná Sheila,“ prikázala jej Anna. Potom sa zvrtla k ostatným dievčatám. „Nijaké hry, kým nerozhodnem inak. Rozumeli ste? Všetky, čo sme tu, sme nadbytočné, a zdá sa, že potrebujeme pár týždňov, aby sme si to uvedomili.“

Nadbytočné pokrčili plecami, prikývli a pobrali sa do kúpeľne umývať si zuby. Anna šla za nimi a o chvíľu sa k nej pri umývadle pridala aj Sheila.

„Vieš, Anna, ja nie som nadbytočná,“ zašepkala jej celkom potichu a lícom jej šklblo od bolesti. „Jedného dňa na to prídu a ja budem slobodná. A keď sa to stane, najmem si Taniu ako slúžku a budem ju každý deň biť. A potom si najmem teba, Anna, ale tebe nikdy neublížim. Iba keby si si to zaslúžila.“

A s pohľadom upretým pred seba si Sheila zobrala kefku a začala si energicky drhnúť zuby.

Ôsma kapitola

Nasledujúci deň sa Tania a Charlotte v čase dopoludňajšieho výcviku vrátili zo samotky. Nikomu neprezradili žiadne podrobnosti. Iba podliatiny na tvári a na rukách nasvedčovali, čo sa minulej noci udialo, a Anna vedela, že pod šatami majú tých modrín oveľa viac. Obe mali pod očami kruhy – bol to výsledok prebdenej noci.

Aj Anna sa cítila unavená a bez raňajok bola hladná, nemohla si však nevšimnúť, že v triede chýba Peter. Niežeby jej to prekážalo. Čiastočne jej dokonca odľahlo – hneval ju tými svojimi historkami o jej rodičoch, ba dokonca oveľa viac, ako bola ochotná pripustiť. Vôbec by ju neprekvapilo, keby sa dozvedela, že noc opäť strávil za nejakú neprístojnosť na samotke. Vlastne čakala, že sa vráti so Charlotte a Taniou.

Nevrátil sa. Nikto nezaklopal na dvere, nikto sa neospravedlňoval za oneskorený príchod.

Nikomu neuniklo, ako Tania a Charlotte vyzerajú, a chýry o včerajšom incidente sa rýchlo rozniesli po celej učebni. O chvíľu si však už všetci všimli aj to, že Peter s nimi dnes nie je, štuchali sa a veľavýznamne ukazovali pohľadom na prázdne miesto vedľa Anny, kde Peter obyčajne sedával. Anne bolo trápne pridať sa k ich špekuláciám, kde by mohol byť. Namiesto toho sa uprene pozerala pred seba. Snažila sa nevšímať si, ako jej škvŕka v žalúdku, a pozorne počúvať poúčanie pani Dawsonovej, ako majú nadbytoční dosiahnuť neviditeľnosť – schopnosť byť neustále poruke bez toho, že by si niekto uvedomoval ich prítomnosť. Keď sa to tak vezme, vlastne je dobre, že tu Peter nie je, premýšľala Anna. Pani Dawsonová bola veľmi prísna a Peter na každej hodine niečo vyviedol – zakaždým odchádzal z triedy s nejakým trestom.

Kým pani Pincentová bola nevysoká, pani Dawsonová bola robustná žena, do dvoch metrov jej chýbalo zo desať centimetrov, a pri chôdzi sa jej tukové vankúše len tak vlnili a prevaľovali. Vlasy, hoci ich mala vypnuté dohora rovnako ako pani Pincentová, sa jej nejakým spôsobom vždy z uzla vyšmykli, a tak si ich musela trhavým pohybom hlavy neustále odhadzovať z tváre.

Anna mala pani Dawsonovú rada a bola rozhodnutá byť jej najlepšou žiačkou. Etiketa bola pre nadbytočných veľmi dôležitá. Pani Pincentová im povedala, že legálni ľudia považujú etiketu u nadbytočných za najpríťažlivejšiu, u dievčat rovnako ako u chlapcov.

„Mali by ste sa správať tak, akoby ste ani neexistovali,“ vysvetľovala im pevným hlasom pani Dawsonová „Pri vykonávaní domácich prác by ste mali splývať s okolím, ale potom, keď vás potrebujú, musíte byť okamžite k dispozícii. Je to veľké umenie, v ktorom sa dá zdokonaliť len praxou…“

Anna s vážnym výrazom v tvári prikývla a predstavila si samu seba v dome pani Sharpovej, ako sa vždy vynorila z tieňa, keď bola potrebná, a potom sa opäť stiahla do úzadia. Perfektná nadbytočná. Skutočný hodnotný prínos.

„A ako by ste mohli byť čo najnenápadnejší?“

Anna sa úkosom pozrela na Taniu, ktorá odhodlane hľadela pred seba.

„Oči musíme mať neustále sklopené,“ odvetila Tania a hlas sa jej trochu zachvel. Po včerajšom vyzývavom tóne nezostala ani stopa.

„A ďalej?“ súrila ju pani Dawsonová.

„Nerozprávať, nevnucovať svoj názor,“ pokračovala Tania potichu. „Nemyslieť, nečítať ani nerobiť nič, čo by nás mohlo rozptyľovať.“

„Správne,“ prikývla pani Dawsonová a pozorne sa na Taniu zahľadela. „A čo ty, Charlotte? Chceš niečo dodať?“

Charlotte s monoklom na oku a so zlomeným výrazom v tvári si hrýzla pery. „Predvídať požiadavky našich legálnych majiteľov,“ odvetila váhavo. „Neustále uvažovať o tom, čo by mohli potrebovať alebo chcieť…“

Pani Dawsonová prikývla. „Správne, Charlotte. Stále musíte predvídať, čo by legálni mohli chcieť. A čo veci, ktoré by si chcela ty sama, Charlotte? Čo urobíš s tým?“

Charlotte hľadela do zeme. „My sme nadbytoční,“ odvetila kategoricky. „My nič nechceme. Nemáme právo po ničom túžiť. Sme tu na to, aby sme slúžili.“

„Dobre,“ povedala pani Dawsonová vecne. „Predvedieme si to prakticky. Jeden po druhom prejdete po triede ku mne. V úplnej tichosti. Začni, Anna.“

Nadbytoční sa sústredili na jednej strane miestnosti a Anna vykročila po triede najtichšie, ako len vedela, a za ňou Sheila a Tania, všetky sprevádzané súhlasným prikyvovaním pani Dawsonovej. Ako ďalší išiel Harry, vysoko dvíhal nohy a mračil sa od napätého sústredenia. Harry bol vysoký chlapec s kučeravými vlasmi, veľkými nohami a kostnatou postavou. Do Grange Hallu prišiel v tom istom roku ako Anna, ale správaním sa viac ponášal na nadbytočných, ktorí prišli ako oveľa starší: bol tichý, často nesústredený a v ničom nevynikal – teda podľa Anninho názoru.

„Počujem ťa,“ okríkla ho pani Dawsonová. „Choď ešte raz.“

Harry sa trochu začervenal, vrátil sa k bočnej stene a opäť vykročil – opatrne kládol nohy jednu za druhou, aby nevydali ani najmenší zvuk.

„Nie!“ skríkla pani Dawsonová, ledva urobil dva kroky. „Ty nešikovné chlapčisko! Znova!“

Harry sa opäť vrátil na miesto, odkiaľ vyšiel, a na čelo mu vystúpili kropaje potu. Tentoraz kráčal takmer po špičkách a nervózne poškuľoval po pani Dawsonovej. Asi v polovici cesty pani Dawsonová otvorila ústa, akoby chcela niečo povedať. Harry doširoka roztvoril oči, pretože očakával ďalší príval kritiky, a v tej chvíli sa zapotácal, zachytil sa vrtkej lavice a prevrátil ju.

Pani Dawsonová vyskočila zo stoličky.

„Vstaň!“ zvrieskla. „Vstaň ty naničhodný nadbytočný!“

Harry sa pozviechal a ospravedlňoval sa, ale pani Dawsonová akoby ho nepočula. Vystrela mu ruky, natiahla ich, položila na stoličku a potom mu palicou, ktorú mala vždy poruke, silno udrela po prstoch. „Ťarbavec ťarbavý,“ rozkričala sa naňho. „Ja ťa odučím nešikovnosti. Poďme, znova!“

Harry, bledý od strachu aj od bolesti, sa pobral späť na miesto, kde čakali ďalší nadbytoční, kým príde na nich rad. Keď po tretí raz vykročil smerom k pani Dawsonovej, Anna si všimla, že jeden z prstov mu trčí akosi čudne, úplne opačným smerom. Harry sa trochu potácal, pôsobil dezorientovane. Neprešiel ani štvrtinu cesty, opäť zakopol a od strachu z ďalšej bitky celkom stuhol.

Pani Dawsonová sa naňho nenávistne pozrela. „Dnes zostaneš bez večere a celú noc budeš trénovať prechádzanie po miestnosti,“ vyhlásila. „A ak ti to nepôjde ani ráno, budeš bez jedla celý zajtrajší deň a v noci budeš pokračovať v tréningu, až kým to dokonale nezvládneš! Rozumel si?!“

Harry prikývol a odšuchtal sa na miesto, kde stáli Shei-la a Tania, hľadel do zeme a držal si krvácajúcu ruku. Pani Dawsonová vyzvala Charlieho, aby ho vystriedal.

„Vybrala si ťa len preto, že tu nie je nadbytočný Peter,“ zasyčal Charlie Harrymu do ucha, len čo úspešne prešiel cez cvičebňu. Potom sa veľavýznamne pozrel na Annu. „Peter si to odskáče,“ utrúsil jedovato.

Anna sa naňho pozrela, potom odvrátila zrak. Nezáležalo jej na tom. Skutočne túžila iba potom, aby sa stala hodnotným prínosom. Bola rozhodnutá, že sa nebude starať o nič iné. Hoci sa jej trochu chveli pery a premkol ju akýsi pocit strachu a neistoty – akoby ju obchádzali mdloby –, bola si istá, že o chvíľku to prejde. To sa v Grange Halle stávalo bežne. Pani Pincentová sa o to postarala.

Po zvyšok dňa sa Anna usilovne venovala učeniu a ostatným povinnostiam, len aby bola pani Pincentová spokojná. Leštila dlážku v spálni, potom vydrhla vonkajšiu chodbu – snažila sa urobiť aj niečo navyše. Do centrálnej jedálne prišla skôr, aby pomohla pripraviť večeru, a neprevracala znechutene oči ani vtedy, keď mala nachystať mäso. Ako prefektka mala za úlohu odovzdávať svoje zručnosti v spracúvaní mäsa mladším nadbytočným. Bola to nevďačná práca, lebo kuchynské nože boli tupé a len ťažko sa nimi dali krájať gumené šľachovité kusy mäsa, ktoré dostávali raz do týždňa. Boli to zvyšky z MaxiMarketu pre legálnych ľudí. Dnes mäso bez reptania vykostila a pokrájala. Po celý čas sa cvičila v neviditeľnosti, klopila zrak, a pritom bola stále v pohotovosti. Uvedomila si, že aj pri práci si opakuje večerné sľuby.

Sľubujem, že budem slúžiť, aby som splatila svoj

dlh, a vycvičím sa, aby som bola pre legálnych ľudí

užitočná.

Sľubujem, že budem pokorne znášať hanbu

ako nadbytočná a prírode sa odvďačím za to,

že tu môžem byť.

Namiesto rozprávania budem počúvať.

Vždy budem vládať, nech som akokoľvek unavená.

Sľubujem, že budem pracovať najusilovnejšie,

ako viem, aby som verne slúžila svojej krajine.

Večerné sľuby sa opakovali každý deň pred spaním. Nadbytočným pripomínali ich miesto v živote, ako povedala pani Pincentová. Niežeby dávali ich životu zmysel, to nie, ani im nedávali dôvod na existenciu. Len im vštepovali, ako majú naložiť so svojím životom a ako sa majú odvďačiť matke prírode a svojej krajine za to, že sa o nich starajú, hoci v skutočnosti ich mali odvrhnúť.

Anna nikdy celkom nechápala, čo to znamená. Kam by ich mali odvrhnúť? Nikdy sa však na to neopýtala a verila, že jej to raz pani Pincentová vysvetlí.

Postavila sa, aby mäso vložila do veľkého kotla.

V tej chvíli pocítila, že za ňou niekto stojí, a zvrtla sa. Ocitla sa zoči-voči nadbytočnému Charliemu, ktorý stál tesne za jej chrbtom. Charlie bol prefekt rovnako ako ona, ale na rozdiel od Anny, ktorá si získala autoritu svojím uvážlivým vyjadrovaním, dodržiavaním pravidiel a zdanlivo blízkym vzťahom s pani Pincentovou, Charlieho autorita pramenila predovšetkým z jeho statnej postavy. Na pätnásťročného chlapca síce nebol veľmi vysoký, bol však silný a zavalitý, lebo chlapcov, ktorí s ním sedeli pri stole, pravidelne oberal o jedlo. Chlapci, hoci im v žalúdkoch škvŕkalo od hladu, sa chleba alebo polievky radšej ochotne vzdali, lebo opačná možnosť bola oveľa horšia než hlad. Charlie vedel týrať svoje obete takými ukrutnými spôsobmi, že samotka bola pre nich vítaným vykúpením.

Dnes mal opuchnutú tvár. Anna si to všimla už na hodine etikety, ale nepátrala po príčine. Nadbytoční často mávali jazvy a podliatiny – bol to výsledok trestov, bitiek a hier. Nikto sa nepozastavil nad tým, prečo má niekto červené líce alebo ruku obviazanú provizórnym obväzom. Ak zranenie nebolo veľmi vážne, nikto si ho nedal ošetriť – napokon, ani mu to nikto neponúkal. Lekára volali len zriedkavo. Počas Anninho pobytu v Grange Halle sa to stalo iba dvakrát. Raz prišiel lekár k chlapcovi, ktorý si pri hre dolámal nohu, a druhýkrát, keď jeden nový nadbytočný dostal vysoké horúčky. Nadbytoční sa chorôb báli. Bez liekov na dlhovekosť boli náchylní podľahnúť mnohým vírusom a baktériám, len nemnohí však pripustili, že majú problémy, kým to nebolo úplne nevyhnutné. Pani Pincentová im veľakrát dala najavo, že choroba je dôkazom slabosti. Chorobu považovala za varovný signál od matky prírody, ktorým naznačovala, že z nadbytočného nevyrastie užitočný jedinec a treba ho dostatočne zavčasu odstrániť.

Presne to sa stalo s jednou novou nadbytočnou. Dievča ochorelo, dostalo vysokú horúčku a nakoniec umrelo. Mala zlé gény, povedala Anne po nejakom čase pani Pincentová, dopadlo to najlepšie, ako mohlo.

Anna si Charlieho rýchlo premerala. Pery mal podliate krvou a ľavé oko mu cez opuchnuté líce takmer nebolo vidieť. Anna dostala strach, pretože Charlie s dorantanou tvárou vyzeral ešte hrozivejšie než zvyčajne.

„Teraz mi aspoň bude jasné, kto je na vine, ak mäso nebude dobré,“ zatiahol posmešne a Anna prižmúrila oči.

„Čo tu chceš, nadbytočný Charlie? V kuchyni nemáš čo hľadať,“ zasyčala naňho a zo všetkých síl sa snažila necúvnuť pred jeho mohutnou postavou. Otočila sa naspäť ku kotlu a pokračovala v práci, cítila však, ako sa jej jeho oči vrývajú do krku. Bolo jej z toho ťažko.

„Tvoj malý kamarát,“ zašepkal. „Kde je?“

Anna sa zamračila a neisto naňho fľochla očami. „Neviem, koho myslíš, Charlie,“ odsekla. „Ja nemám nijakých priateľov.“

Charlie pristúpil ešte bližšie, až Anna cítila na krku jeho dych. „Nadbytočný Peter,“ povedal ľadovým hlasom. „Kde je?“

Anna prestala vkladať mäso do hrnca. Charlie predsa spí v tej istej spálni ako Peter. Ak teda on nevie, kde je Peter, kto to vie?

Opatrne sa otočila. „Prečo chceš vedieť, kde je Peter?“

Charlie sa uškrnul. „Vedel som to. Takže ušiel za tebou, však?“ Pomaly pokrútil hlavou. „Vieš o tom, že tvoj nadbytočný má problém, všakže? Ale čo si zaslúži, to dostane. A ty tiež.“

Anna pevnejšie zovrela v dlani nôž, čo držala v ruke.

„Neviem, o čom hovoríš,“ odsekla a snažila sa pozerať Charliemu do očí, aby mu dala najavo, že sa ho nebojí. Nie je pre mňa nebezpečný, opakovala si v duchu. Ona je predsa prefektka, nie iba obyčajná nadbytočná, ktorú môže len tak zastrašovať.

Charlie mykol plecami. „Ak ušiel za tebou, situáciu to nezmení. Dostane svoje. Potrebuje získať rešpekt. Pani Pincentová s tým bude súhlasiť. Vie, že Peter musí dostať, čo mu patrí. Ty si myslíš, že si jej obľúbená nadbytočná, ale nie si. Iba ťa ľutuje.“

Anna cítila, ako jej od hnevu stiahlo žalúdok. „Nikto ma neľutuje, nadbytočný Charlie,“ zavrčala.

Charlie sa zaškľabil a naklonil sa bližšie k Anne. „Každý ťa ľutuje, nadbytočná Anna. A predovšetkým Peter,“ zasyčal nenávistným hlasom. „Prečo si myslíš, že ťa chce chrániť? Myslí si, že si úbohá, preto.“

Anna naňho civela doširoka roztvorenými očami. „Chrániť ma?“ zopakovala prekvapene. „Neviem, o čom hovoríš.“

„O tomto,“ pokračoval Charlie hlasom plným pohŕdania a rozopol si rovnošatu, aby jej ukázal veľkú žltočiernu modrinu, ktorá sa mu tiahla cez celú hruď. „Je to šialenec. Urobil mi to len preto, lebo som povedal, že by bolo najlepšie zabiť ťa – bolo by to vykúpenie z tvojej úbohosti. A myslel som to vážne.“

Anna cítila na čele Charlieho dych a vystrčila bradu, aby mu ukázala, že sa ho nebojí.

„Kdekoľvek je,“ pokračoval Charlie nenávistne, „nájdem si ho. Kopol som ho do hlavy, lebo si to zaslúžil, a urobím to znovu. Zabijem ho pri prvej príležitosti. Pani Pincentovej to nebude prekážať. A postarám sa, aby to vyzeralo ako nehoda.“

Skôr ako Anna stihla čokoľvek povedať, Charlie zmizol a tesne minul domácu, ktorá prišla Annu skontrolovať.

„Pohni sa,“ skríkla na ňu zlostne, keď videla, že v hrnci ešte nie je všetko mäso. „Hýb sa, lenivá nadbytočná.“

„Prepáčte,“ ospravedlnila sa Anna pokorným hlasom. „Už sa budem viac snažiť.“

Priliala do kotla horúcu vodu a vsypala do nej balíček akejsi prímesi na zväčšenie objemu jedla. Keď zmes miešala, večerné sľuby jej celkom vyprchali z hlavy. Nedarilo sa jej myslieť na nič iné, iba na Petra. Peter je v nebezpečenstve a ona mu to musí povedať, musí ho pred Charliem varovať. Vedela však, že je to vylúčené – poruší tým predpisy, ktoré celý život dôsledne dodržiavala. No cítila, že nemá na výber. Peter je jej priateľ, akokoľvek sa tomu bránila. A Anna, ktorá dosiaľ nikdy nedovolila zaznieť hlasu svojho srdca, sa teraz celkom nedobrovoľne a neodvratne stala jeho otrokyňou.

Ani hodinu po polnoci Anna ešte nespala a lámala si hlavu nad tým, ako by sa mohla dostať na samotku a zistiť, či je Peter tam. Obávala sa, či sa dievčatá neprebudia alebo či ju niekto nechytí, keď bude preč z izby. Na chodbách v Grange Halle už neboli kamery. Prevádzka tých pôvodných bola pridrahá a na nové nebolo peňazí. Napokon, aby pani Pincentová udržala nadbytočných počas noci v posteliach, kamery nepotrebovala – spoliehala sa na starý dobrý strach, a keď nemohla spať, čo sa stávalo dosť často, sama strážila chodby. Ak by však niekto zistil, že Anna neleží v posteli, dostala by poriadnu bitku, a ak by ju niekto stretol cestou na samotku, čakal by ju ešte krutejší trest.

Potichučky sa posadila na posteli a rozhliadla sa po malej stiesnenej spálni, ktorá predtým slúžila ako kancelária riaditeľa inštitúcie využívajúcej budovu pôvodne. V izbe bolo desať postelí oddelených malými medzerami, každá mala kovový rám a naspodku tenký matrac. Na deviatich z nich spali čakajúce nadbytočné dievčatá, s vlasmi rozviatymi po vankúšoch a so zaťatými rukami. Podobne vyzerali aj ostatné izby na dlhej chodbe.

Anna sa nechcela príliš zamýšľať nad tým, čo plánovala urobiť. Nehlučne vstala z postele, a keď stúpila bosou nohou na studenú dlážku, striaslo ju.

Čo najtichšie, využijúc pritom znalosti z etikety, vykĺzla z izby a vykročila po chodbe. V Grange Halle bolo nezvyčajne ticho. Zdalo sa, že aj všetci malí už spia. Náhle ju premkol strach. Cítila sa taká nápadná a bezbranná, celkom sama uprostred tmavej noci! Nohy jej krehli od ľadovej dlážky. S päťsto nadbytočnými a tridsiatimi domácimi bolo ťažké ocitnúť sa v Grange Halle osamote, a tak ju to teraz desilo aj vzrušovalo zároveň.

Prešmykla sa cez dvere, zbehla dolu schodmi a vykročila po studenej, vlhkej a tmavej chodbe, ktorá sa tiahla po suteréne budovy. Konečne sa dostala k samotkám. Triasla sa od zimy, a tak si ruky skrížila na prsiach, aby sa trochu zohriala.

„Len aby to za to stálo, nadbytočný Peter,“ zamrmlala si popod nos a zabočila za roh.

Vtom vystrašene cúvla. Pred jednou z ciel stála pani Pincentová s akýmisi dvoma chlapmi a jeden z nich práve prenášal Petra cez veľké kovové dvere.

Anna sa zamračila a snažila sa pochopiť, čo sa deje. Je chorý? Odkiaľ ho prinášajú?

Srdce sa jej rozbúchalo a takmer ani nedýchala, keď spoza rohu pozorovala, čo sa deje obďaleč. Bola si istá, že dosiaľ ju nikto nezbadal, ak sa však pani Pincentová aj s tými chlapmi bude vracať hore po schodisku 3, ocitne sa v pasci. Nemala by sa kam ukryť – na tmavosivej chodbe nie je nič okrem zamknutých dvier, čo vedú do skladu. Neexistuje ani možnosť, že by ich predbehla – boli od nej vzdialení len pár krokov.

A tak jej nesmierne odľahlo, keď chlapi uložili Petra do cely, zamkli dvere, obrátili sa a vykročili za pani Pincentovou opačným smerom.

„Vyplatím vás hore,“ počula ešte povedať pani Pincentovú. „A ak o tom niekomu poviete čo len jediné slovo, autority sa dozvedia o vašich malých čiernych dobrodružstvách, rozumiete?“

Anna počula, že muži čosi súhlasne zahundrali, a počkala, kým sa ozvena ich krokov stratila. Potom opatrne vykĺzla spoza rohu a potichu kráčala k Petrovej cele.

„Peter,“ zašepkala. „Peter, počuješ ma? To som ja Anna.“

Deviata kapitola

Asi po piatich minútach šepkania a klepkania na dvere Petrovej cely sa zvnútra ozvalo slabé zastonanie.

„Peter, si to ty?“

Opäť zavládlo ticho, ale o malú chvíľku bolo počuť šuchot. Akoby sa Peter presunul bližšie k dverám. Anna sa zľakla aj potešila zároveň, no pociťovala aj nepríjemné rozpaky.

„Anna?“

Hlas mal tichý a akoby ospanlivý.

„Áno. Ja… chcela som si len overiť, či si v poriadku. Nevedela som, kde si, a potom mi nadbytočný Charlie… len som chcela zistiť, či si tu,“ zakončila nešikovne. Chvela sa od zimy a vyčítala si, že si nezobrala deku.

„Anna. Ty si tu.“

Anna sa zamračila. „Si v poriadku?“ zašepkala. „Máš čudný hlas. Veľmi ti Charlie ublížil?“

Počula, ako Peter zívol.

„Moja hlava,“ počula ho povedať. „Cítim sa… Niečo mi dali. Nejakú injekciu. Som ako opitý. Ako dlho si tu?“

Anna sa znovu zamračila. „Nedostal si injekciu, Peter. Nadbytočný Charlie ťa kopol do hlavy. Povedal mi to. Ale prečo si na samotke? Pristihla vás pani Pincentová?“

„Ja neviem,“ odvetil Peter nejasne. „Spomínam si na bitku. Ale pani Pincentová ma neskoro v noci zobudila a priviedla sem. Dali mi injekciu… Koľko je hodín?“

Anna sa pozrela na zápästie.

„Pol druhej,“ odvetila a srdce jej stislo, keď si uvedomila, ako krátko bude spať.

„Pozri, nemôžem tu zostať,“ dodala rýchlo. „Len som ťa chcela varovať pred Charliem. Chce ťa zabiť, povedal mi to. Nevedela som, kde si, tak…“

„S Charliem si poradím,“ povedal Peter už viac svojím hlasom. „Ale, nechoď preč, Anna. Ešte nie. Chýbali mi naše rozhovory.

Anna cítila, ako sa jej nahrnula do tváre krv, a hrýzla si peru. Dlážka pod nohami bola vlhká a ľadová, ale aj tak si sadla.

„Nemusíš ma brániť,“ povedala neisto. „Nemusíš sa kvôli mne dať nadbytočnému Charliemu zbiť. Ja sa o seba postarám. Aj tak už máš problémov vyše hlavy.“

„Problémy ma netrápia,“ odvetil Peter stroho.

„To nehovor!“ vyhŕkla Anna. „Keď sa odtiaľto dostaneš… musíš sa naučiť správať.“

„Ak sa odtiaľto dostanem,“ zopakoval Peter pochmúrnym hlasom.

Anna si vzdychla. „Pravdaže sa odtiaľto dostaneš, Peter. Len musíš prijať svoj údel, to je všetko.“

„A aký údel je to?“ spýtal sa podráždeným tónom. „Že som sa nemal narodiť? Že nemám mať vlastný názor? Nepovedať Charliemu, že je tyran a hlupák?“

Anne sa rozšírili oči. „Ty si mu to povedal?“

„Áno, povedal som mu to. A potom sa Charlie spolu s ďalšími piatimi rozhodli, že použijú moju hlavu ako futbalovú loptu. Myslím, že preto som sa tu ocitol. Potom museli utekať za pani Pincentovou a povedať jej, že bitku som začal ja alebo niečo podobné.“

Anna sa zamračila. „Charlie nespomínal, že by niečo hovoril pani Pincentovej,“ dodala. „Veď ani nevedel, kde vôbec si.“

„Ako to myslíš, že nevedel, kde som?“

„Nik z nás to nevedel. Ani ja som si nebola istá, že si tu. Preto som… ja…“

„Prišla si ma nájsť?“ V Petrovom hlase bolo poznať pobavenie a záblesk radosti. Anna sa začervenala.

„Ja… len som chcela vedieť, či si v poriadku,“ dodala rýchlo. Odkašľala si. „Takže čo sa stalo? Kedy ťa sem priviedli?“

Odpovedalo jej iba ticho, ale potom sa Peter šeptom rozhovoril. „Neviem… Prišli po mňa neskoro v noci. Dosť neskoro, pretože už som spal. A pani Pincentová ma ostreľovala otázkami a zakaždým, keď som neodpovedal, ma udrela. Potom ma šupli sem a opäť po mňa prišli – asi dnes v noci. Celá situácia sa opakovala: pani Pincentová sa ma vypytovala a potom ten chlap vytiahol ihlu, ale čo sa dialo potom, na to si už nespomínam. Napokon ma zasa dovliekli sem.“

Anna sa zamračila. To, čo Peter hovoril, jej nepripomínalo tresty, ktoré dostávala ona.

Podľa jej skúseností pani Pincentová využívala iba niekoľko spôsobov, aby dala svojim chovancom príučku: dostávali bitku – zvyčajne opaskom, niekedy pravítkom a iba veľmi zriedkavo päsťami –, potom nasledovala nútená hladovka – spočiatku nedostávali teplú stravu, neskôr vôbec žiadnu – a napokon im odobrali aj prikrývku; všetko záviselo od veľkosti prehrešku. Stávalo sa, že ich trestali aj prácou navyše, často neskoro v noci, a napokon ich čakala samotka.

„Akými otázkami?“ spýtala sa Anna. „Chcela vedieť, prečo si bol zlý? Pretože ak áno, odpovedať treba ‚Pretože som bol hlúpy a už to nikdy neurobím.‘“

„Nie, na to sa ma nepýtala. Vyzvedala, čo všetko viem. Kto som. Prečo som tu. Chceli vedieť, kde som býval. Myslím, že chceli, aby som im rozprával o tvojich rodičoch. Neurobil som to. Nepovedal som im ani slovo. Na mňa je tvoja pani Pincentová krátka.“

„Nie je to moja pani Pincentová,“ odvetila Anna dotknuto. „Prečo by ju mali zaujímať moji rodičia?“

Anna vyslovila tie slová s neistotou, uvedomila si, ako ťažko jej padlo povedať „moji rodičia“. Znamenalo to pripustiť, že existovali a že nejakým spôsobom boli prepojení s Petrovým konfliktom s pani Pincentovou.

Anna počula, ako čosi buchlo o stenu.

„Áno, zaujímali ju tvoji rodičia,“ odvetil Peter.

„Čo to bol za zvuk?“ preľakla sa Anna. „A prečo by ju mali zaujímať moji rodičia? Prečo by si mala myslieť, že ich poznáš? Sú to obyčajní zločinci…“

„Nie sú to nijakí zločinci, Anna. Tvoji rodičia ťa milujú. A sú členmi Podzemného hnutia.“

Anna sa strhla – opäť čosi buchlo.

„Psst, Peter, čo je to za zvuk?“ spýtala sa, tentoraz už nervózne. „Prebudíš niekoho.“

„Sme v suteréne, Anna Coveyová. Nemám koho zobudiť. Musím búchať hlavou o stenu, aby som sa prebral. Určite mi dali nejaké lieky.“

Anna pokrútila hlavou, lebo sa jej v mysli vynorila logická odpoveď. „Nadbytočným sa nesmú dávať lieky,“ povedala presvedčivým tónom. „To vie každý. Je to v deklarácii. A prestaň mi hovoriť Anna Coveyová.“

„Je to tvoje meno. Anna Coveyová. Podľa mňa je to pekné meno. A nezáleží na tom, či nadbytoční smú dostávať lieky alebo nie – mne určite pichli nejakú injekciu. Ešte stále mám na pleci stopu po vpichu.“

Anna nevedela, čo na to odpovedať. Chytila si do dlaní nohu, teraz už ľadovú ako kryha, a šúchala si chodidlo, aby sa jej aspoň trochu rozprúdila krv.

„Musím už ísť spať, Peter,“ povedala mäkko. „Len som si chcela overiť, či si v poriadku, a zdá sa, že si. Neurob žiadnu hlúposť, dobre? Pani Pincentová ťa čoskoro pustí, určite.“

Čakala na odpoveď, ale Peter mlčal.

„Peter? Hovorila som, že už musím ísť do postele. Ja…“

„Myslím si, že už ma nepustí,“ ozval sa zrazu Peter. „Anna, povedala niečo o mojej smrti. Keď sme išli po chodbe. Opýtala sa jedného z tých chlapov, či má licenciu na ukončenie…“

Anna neveriacky pokrútila hlavou. „Nebuď hlúpy, Peter,“ povedala presvedčivo. „Aj Charlie sa len vyhráža. Okrem toho, keď ťa sem niesli, spal si. Určite sa ti to iba snívalo. Zajtra ťa pustia. A ak nie, prídem zase za tebou, aby som zistila, či si v poriadku…“

Ešte ani poriadne nedokončila vetu a už ju zamrzelo, čo povedala. Ale skôr než stihla slová vziať späť, prehovoril Peter: „Príď, prosím ťa.“ V hlase mal smútok a zraniteľnosť.

„Pokúsim sa,“ odvetila Anna nežne. „Ale už sa nesmieš s Charliem biť, dobre? Keď sa dostaneš von. Chcela som povedať… keď…“

„Ďakujem, Anna. Si… si moja najlepšia priateľka.“

Anna sa začervenala.

„Aj ty si môj priateľ,“ vyslovila váhavo a slová z úst zneli akosi zvláštne.

„Utečieš teda so mnou?“

Anna pokrútila hlavou. „Peter, nebuď smiešny. Nikto odtiaľto neuteká. Prečo sa nesústredíš len na to, ako sa dostať von zo samotky?“

„Pravdupovediac, tu mi je lepšie,“ odvetil Peter akýmsi zvláštne tajomným hlasom. „Samotka je totiž miesto, odkiaľ vedie úniková cesta.“

Odmlčal sa, potom sa však opäť ozval, tentoraz už o čosi živšie. „Anna, videl som plány Grange Hallu – je na nich tajná chodba, ktorá vedie von. Ústi neďaleko dediny. Mohol by som ujsť, keby som chcel. Vidím mrežu, za ktorou je tajný východ. Ale bez teba neodídem. Musíš utiecť so mnou, Anna Coveyová.“

V Petrovom hlase bolo opäť počuť vyčítavý tón, znel však akosi bližšie. Anna si uvedomila, že asi sa pritíska k dverám a je iba kúsoček od nej. Na malú chvíľočku si predstavila, ako s Petrom uteká z Grange Hallu a za sebou necháva pani Pincentovú, Taniu aj Charlieho. Dokonca sa jej zdalo, že pod nohami cíti trávu na nejakom prekrásnom a bezpečnom mieste. Napriek tomu, že sa týmto myšlienkam a predstavám na chvíľku neubránila, uvedomila si, že sú iba výplodom nebezpečnej fantázie.

V jedno zimné popoludnie, keď jej raz prikázali vyčistiť veľkú pec v kuchyni, pani Pincentová ju prichytila, ako nazerá poza roletu. Snežilo a celá zem bola o chvíľku zahalená nádhernou bielučkou prikrývkou. Obelela dokonca aj vysoká pochmúrna sivá stena, ktorá oddeľovala Grange Hall od vonkajšieho sveta, od sveta legálnych. Videla, ako si ľudia priťahujú kabáty bližšie k telu, aby im bolo teplejšie. I to v nej prebudilo túžbu – predstavovala si, aké musí byť nádherné, keď im vietor a sneh bičujú tvár. Nadbytoční nesmeli chodiť von, iba v celkom nevyhnutných prípadoch. Pani Pincentová sa domnievala, že vnútri sa dajú ľahšie zvládnuť. Anna si pritisla nos na sklo, aby mohla obdivovať padajúce snehové vločky. Fascinovalo ju, ako leteli priamo k nej, narážali do skla a pristávali na okennom parapete. Tam sa pridali k ostatným a vytvárali nežný biely násyp, ktorý prekryl všetko sivé a špinavé. Zasnila sa – aké by to asi bolo, keby mohla niečo také krásne, ako je snehová vločka, chytiť do ruky a nechať si ju, aby sa jej rozpustila na dlani. Práve vtedy ju zbadala pani Pincentová a nahnevane ju odtiahla od okna.

„Ten sneh nepadá pre teba!“ kričala na ňu a vliekla ju do svojej kancelárie. Tam ju sotila na zem a obzerala sa po opasku. „Ako si sa opovážila pozerať sa naň! Ako si si mohla dovoliť premárniť čo len sekundu svojho mizerného života zízaním na niečo, čo nie je určené tebe? Mala si pracovať! Nič krásne ani dobré na tomto svete nie je stvorené pre teba!“ kričala, a keď nevedela nájsť opasok, prudko ju rukou udrela po tvári. „Nauč sa, kde je tvoje miesto, Anna! Nauč sa to! Ty si nikto! Nič si nezaslúžiš. Nikdy nebudeš držať v rukách sneh, ani cítiť, ako hreje slnko. A čím skôr to pochopíš, tým lepšie pre nás všetkých!“

„Chápem to,“ fňukala Anna a privierala od bolesti oči. „Prepáčte, pani Pincentová. Podľahla som pokušeniu. Už to nikdy neurobím. Viem, kde je moje miesto. Nemám žiadne miesto. Som nikto…“

Anna zahnala spomienku a opäť sa zahľadela na kovové dvere, za ktorými bol uväznený Peter. „Útek mi už nespomínaj,“ vyhŕkla rozrušene. „Prečo sa radšej neprispôsobíš? Prečo nemôžeš byť mojím priateľom tu, v Grange Halle?“

„Pretože nám nezostáva veľa času,“ odsekol Peter a stíšil hlas. „Nemáme toľko času ako ostatní, Anna. Musíme utiecť skôr, ako bude neskoro.“

Anna hľadela na studené, kovové dvere, ktoré ju oddeľovali od Petra, a iba mlčky pokrútila hlavou. „Príliš neskoro na čo?“ chcela sa ho opýtať. „Prečo by nám malo záležať na nejakom čase, keď nám žiadny nepatrí?“

Namiesto toho však vstala a pritisla dlaň na chladné dvere. Potom premrznutými nohami vykročila späť do chladnej sivej spálne.

Keď sa Anna ráno prebudila, nočná návšteva sa jej zdala ako sen, ako neskutočná epizóda, ktorá sa prihodila niekomu inému. Prenikal ňou chlad, a keď si obliekala rovnošatu a naťahovala predpísané podkolienky, aby bola do piatich minút na raňajkách, v hlave jej vírili dojmy z predchádzajúcej noci. Nič, len strach z bitky jej pomôže zbaviť sa nebezpečných myšlienok. A musí si konečne uvedomiť, že Petrove rečičky sú holé klamstvá. Cítila sa previnilo, trápne a premkýnala ju hrôza: čo ak ju niekto videl, ako sa uprostred noci zakrádala dolu na samotku? Nevedela pochopiť, ako mohla byť taká ľahkovážna a sľúbiť Petrovi, že dnes večer opäť príde.

Zadumaná postávala, kým sa poschádzajú ostatné čakajúce dievčatá, aby ich odviedla zo spálne do centrálnej jedálne na raňajky. Keď vyšli na chodbu, zastavila ich a pohľadom prebehla ich zovňajšok. Jednému z nich prikázala, aby si poriadne vytiahlo podkolienky, iné upozornila, aby si upravilo vlasy. Keď kontrolovala Sheilinu rovnošatu, zamračila sa.

Sheila nikdy celkom nezapadla do Grange Hallu, akoby nebola schopná prispôsobiť sa internátnemu životu. Nič nevedela urobiť poriadne – všetko, čoho sa dotkla, či už išlo o varenie, upratovanie alebo dajakú úpravu, akoby naschvál pokazila a potom iba bezradne hľadela, nechápajúc, ako sa jej to mohlo stať. Anna sa spočiatku snažila všetko ju naučiť, a keď neurobila dajakú prácu správne, dávala jej ju prerobiť dovtedy, kým nebola s výsledkom spokojná. Od istého času jej dokonca začala s prácou pomáhať – už nemohla zniesť jej nešťastný pohľad a nemiznúce modriny.

Práve v tejto chvíli však Anna vôbec nemala náladu tolerovať Sheilinu neschopnosť. Bola rozladená a akoby si potrebovala upevniť svoju autoritu – nad nadbytočnými dievčatami, o ktoré sa musela starať, a aj sama nad sebou. Na Sheilinej rovnošate iba na jednej nitke visel gombík, hoci každý dobre vedel, že rovnošaty vždy musia byť vo vzornom poriadku.

„Odpadáva ti gombička,“ povedala Sheile príkro. „Choď si ju prišiť. Takto nemôžeš ísť do jedálne.“

„Prepáč, Anna,“ ospravedlňovala sa Sheila potichu. „Nevšimla som si to.“ Modriny na tvári jej už sfialoveli a Annu takmer bolelo, keď sa na ne pozrela. „Môžem sa najskôr najesť? Potom si ju prišijem.“

Na sekundu sa im stretli pohľady a Anna už-už chcela súhlasiť – raňajky bývali najvýdatnejším jedlom dňa. Kotol ovsenej kaše bol vrchovato plný, a tak dnes každý mohol zjesť najmenej dve porcie. Sheila už teraz bola vychudnutá, a keby nedostala raňajky, líca by sa jej ešte viac prepadli.

Anna sa však zháčila. Zúžila oči a pozrela sa na Sheilu.

„Urobíš to teraz,“ prikázala jej. „Ak nestihneš raňajky, bude to tvoja chyba. Kým to neurobíš, nedovolím ti vyjsť zo spálne.“

Sheila na ňu chvíľu mlčky hľadela, potom sa otočila a vykročila naspäť do izby, zanechajúc v Anne sladký pocit moci. Poriadok musí byť, presviedčala samu seba v duchu Anna. Pravidlá sú na to, aby sa dodržiavali.

Ale zatiaľ čo si Anna nahovárala, že je všetko v poriadku, necítila sa tak. Priniesla si misku s kašou k stolu a nabrala si prvú lyžicu. Kaša chutila ako blato, a tak ju omieľala v ústach, ale po prvom hlte to celkom vzdala.

Asi som unavená, pomyslela si. To bude tým.

„Rýchlo, ponáhľaj sa. Vieš, že dnes máš na starosti upratovanie. Chcem, aby bola jedáleň do začiatku výcviku čistá.“

Anna zodvihla hlavu a stretla sa s prísnym pohľadom pani Pincentovej, ktorá stála vedľa nej. Mlčky prikývla.

„Áno, pani domu, viem. Hneď sa pustím do práce,“ odvetila. „Môžete sa na mňa spoľahnúť,“ dodala neisto a pani Pincentová nadvihla obočie.

„Nuž, dúfam, že môžem,“ odvetila a so zamračeným výzorom v tvári odišla, zanechajúc po sebe len zvuk klopkajúcich topánok na studenej tvrdej dlážke.

Anna zodvihla zrak a zbadala Sheilu, ako nervózne prestupuje vo dverách jedálne. Práve v tej chvíli sa ozval zvuk píšťalky, znamenie, že výdaj raňajok sa skončil. V tej chvíli to už Anna nevydržala.

„Sheila, poď sem, dnes máme na starosti upratovanie,“ zavolala na ňu hlasno. Sheila poslušne prikývla a očami kradmo sledovala kotly s kašou, ktoré odnášali späť do kuchyne.

Anna rýchlo vzala svoju misku, ktorá bola ešte stále plná kaše, a podišla k Sheile.

„Vezmi si,“ ponúkla jej a poobzerala sa, či ich nikto nesleduje. „Rýchlo to zjedz a nikomu o tom nehovor, dobre?“

Sheilina tvár sa rozjasnila a vďačne prijala misku. „Ďakujem Anna,“ šepla. „A prepáč mi, prosím ťa, ten gombík.“

Anna prikývla, a keď odchádzala, v hlave sa jej vynorilo ponaučenie, ktoré jej vštepovala pani Pincentová. Nikdy sa neospravedlňuj inému nadbytočnému, učila ju, keď sa stala prefektkou. Slovo „prepáč“ naznačuje dohodu, očakávanú úroveň správania, a nadbytoční nemajú radi takéto vymoženosti. Nadbytoční sa nemajú pýtať prečo alebo ako – jednoducho majú vykonať, čo sa im prikáže, a to je všetko. Potom sa odmlčala a zamračila. Život nadbytočného je celkom priamočiary, dodala takmer kvílivo. Vôbec nie je nad čím premýšľať.

Desiata kapitola

Neskôr v ten istý deň sa Anna ocitla v práčovni, pretože bolo treba ožehliť všetku bielizeň, ktorá sa nazbierala z okolitých domov, z tých, v ktorých nemali služobníctvo. Príjem Grange Hallu sa z roka na rok zvyšoval a pani Pincentová bola na to hrdá. Teraz pravidelne právali pre viac ako päťdesiat domácností a dva miestne hotely a pani Pincentová vyzdvihovala vysokú kvalitu práce nadbytočných, hlavne pred ľuďmi zastupujúcimi autority.

Anna mala prácu v práčovni rada, pretože sa s obľubou dotýkala jemných prikrývok a pekného oblečenia, ktoré ľudia nosili – hebkých vlnených svetrov, šuchotavých hodvábnych blúzok a prekrásnych bavlnených šiat, v ktorých si predstavovala samu seba, ako sa vznáša, ako keby život nebol ničím iným, len jedným nádherným sviatkom. Dnes však nie. Dnes mala chuť len čistiť špinu, zbaviť sa zlých myšlienok a všetkých spomienok na Petra a ich stretnutie v predchádzajúcu noc. Ponúkla sa dokonca, že bude prať spodnú bielizeň, čo sa považovalo za najhoršiu prácu. Prala sa veľmi ťažko, pretože mala množstvo kostičiek a nedala sa poriadne vyčistiť.

Anna dlho nerozumela, ako niekto môže chcieť nosiť takú nepohodlnú spodnú bielizeň, až kým neslúžila u pani Sharpovej.

„Dlhovekosť nanešťastie nerieši zemskú príťažlivosť,“ povedala jej pani Sharpová, keď si všimla, ako sa mračí nad obzvlášť bolestivo vyzerajúcou časťou spodnej bielizne, a vysvetlila jej, že ide o vzpružovač. „Kým nevynájdu liek, ktorý obnovuje kožu, ako aj telo, dovtedy mu musíme pomáhať a podopierať ho, aby všetko zostalo na svojom mieste.“

Anna vtedy len prikývla, hoci v skutočnosti nevedela, o čom pani Sharpová hovorí. Ale o pár dní neskôr ju jej pani zavolala do kúpeľne, pretože potrebovala čistý uterák. Keď Anna vstúpila dnu a uvidela pani Sharpovú nahú, zalapala by po dychu, a keby nebola dostatočne poučená o tom, že nesmie na nič reagovať inak ako prikývnutím alebo ponúknutím pomoci, nebola by sa zdržala prekvapeného výkriku.

Pravdou bolo, že Anna nikdy predtým také telo nevidela. Oblečená bola pani Sharpová krásna, mala zlatistú pleť, blond vlasy a pekné modré tiene okolo očí, ale jej nahé telo bolo také… ovisnuté. Toto bolo jediné prijateľné slovo, ktoré Anna dokázala nájsť. Koža jej na celom tele bezútešne ovísala, akoby sa celkom oddelila od mäsa a nemala už silu vrátiť sa do pôvodnej polohy.

Anna stála so sklopeným zrakom, ale pani Sharpová si musela všimnúť, že ju kútikom oka pozoruje, pretože sa na ňu pozrela a smutne sa usmiala.

„Nedokážem sa prinútiť, aby som išla na operáciu,“ povedala a mierne si odkašľala a Anna sa začervenala po korienky vlasov, že sa dala prichytiť. „Viem, že je to smiešne, lebo by som za okamih mohla mať všetko znovu na svojom mieste. Ale na operačnom stole dochádza často k nehodám. A teraz, keď viem, že budem žiť večne, naháňa mi to strach zo smrti. Je to hlúpe, však?“

Slečna Humphriesová pri preberaní ožehlenej bielizne do detailov prekontrolovala každú prikrývku, blúzku či uterák, pretože pani Pincentová povedala, že každý kus musí byť pred tým, ako sa dostane k svojmu majiteľovi, dokonale pripravený.

Anna mávala počas uplynulých týždňov v práčovni službu s Petrom, ale dnes ju slečna Humphriesová dala do dvojice so Sheilou, čo znamenalo, že väčšinu práce bude musieť urobiť ona sama, aby mohli bielizeň odovzdať v požadovanej kvalite. Anna premýšľala, ako by si asi Sheila počínala vonku, či by vôbec dokázala byť užitočnou, aby sa mohla niekde zamestnať. Vedome sa snažila odplašiť tú myšlienku z hlavy. Čo sa stane so Sheilou, nie je jej starosť, pripomínala si v duchu. Každý nech sa stará o svoju budúcnosť sám.

Bez slova žehlili veľkú prikrývku a napokon ju poskladali do úhľadného obdĺžnika, presne tak ako to bolo predpísané. Potom ožehlili ďalšiu a ďalšiu prikrývku, za nimi obliečku, tri blúzky a celú hromadu spodnej bielizne, až kým sa kopa bielizne nezmenila na voňavé komíny.

„Ako to len chutne vyzerá,“ prehovoril nejaký hlas. Anna zodvihla hlavu a uvidela stáť vedľa Sheily Taniu, ktorá upierala zrak na bielizeň pred ňou.

Anna varovne zúžila oči a Tania si prehrabla vlasy. „Nič sa nedeje,“ zatiahla sladkým hlasom. „Nechcem nikomu ublížiť. Stavím sa však, Sheila, že tvoji rodičia by boli na teba pyšní, mám pravdu? Že ich hnusná a bezcenná nadbytočná dcéra sa konečne niečomu priučila…“

Sheila sa so zlostným výrazom v tvári postavila oproti Tanii, ale nesiahala jej ani po nos.

„Mňa sa aspoň moji rodičia nechceli vzdať,“ zasyčala Sheila. „Som legálna a ukradla ma polícia. Ale teba tvoji rodičia nechceli, že Tania? Jednoducho sa ťa zbavili. Stavím sa, že si bola strašne škaredé dieťa. Tvoji rodičia by sa nedokázali na teba pozerať. A ja tiež nie.“

Tania očervenela a Anna sa rýchlo postavila medzi ne. „Stačilo,“ povedala ostro. „Tania, vráť sa späť k svojej práci.“

Slečna Humphriesová kráčala k nim, a tak sa Tania neochotne otočila a cestou vytrhla Sheile z hlavy chumáč červených vlasov. Sheile sa naplnili oči slzami.

„Prečo si to urobila?“ karhala ju Anna. „Musíš sa naučiť ignorovať ju, Sheila, inak ťa bude stále provokovať.“

Sheila sa na ňu milo usmiala. „Neprekáža mi, keď ma provokuje,“ odvetila. „A povedala som jej len pravdu. Taniu sem priniesli jej rodičia, nie je tak? Nikto na celom svete ju nechcel. Nie ako nás, Anna. Naši rodičia nás chceli. Tým sme výnimočné.“

Anna zazrela na Sheilu, ako len môže tak ľahko prekrúcať realitu. Pani Pincentová povedala, že rodičov, ktorí sa vzdali svojich nadbytočných detí, si treba vážiť, a Anna si vždy priala, aby jej rodičia neboli takí sebeckí a neukrývali ju v podkroví.

„Žiadny nadbytočný nie je výnimočný,“ zašepkala podráždene a poobzerala sa, či ju nikto nepočul. „Nerúhaj sa, Sheila, dobre?“

Ale Sheila sa iba tajnostkársky usmiala.

Do konca výcviku sa už nerozprávali, a keď odchádzali, otočila sa sprisahanecky k Anne.

„Pozri,“ povedala a vyťahovala čosi z vrecka. Bolo to ružové a hodvábne a Anna zalapala po dychu, keď zbadala, čo to je. Boli to nohavičky, ale nie také, ako nosili nadbytoční. Boli hodvábne a jemné a Anna si spomenula, ako ich pri žehlení obdivovala. A teraz boli v Sheilinom vrecku.

„Vráť ich naspäť,“ zasyčala na ňu Anna. „Vráť ich, lebo to poviem slečne Humphriesovej. Dostaneš bitku, Sheila. Rýchlo, skôr ako si to všimne…“

Ale Sheila odmietavo pokrútila hlavou. „Som legálna a nie žiadna nadbytočná. Mala by som mať takéto veci, Anna. A páčia sa mi. Nechcem ich vrátiť.“

Anna neveriacky pokrútila hlavou. „Sheila,“ povedala prísne. „Okamžite ich vráť.“

„Myslíš si, že iba ty máš právo na tajomstvá?“

Anna sa neisto pozrela na Sheilu. „Ako si to myslela?“ spýtala sa rýchlo. „O čom to hovoríš?“

Sheila sa usmiala. „V noci som sa prebudila a ty si nebola v izbe. Kde si bola?“

Anna cítila, ako zbledla. „To sa ti iba zdalo,“ odvetila s predstieranou ľahkosťou. „Určite sa ti to len snívalo.“

Sheila pokrčila plecami. „Možno sa teraz zase tebe sníva, Anna. A ja nemám nič vo vrecku.“

Anna na ňu hľadela, ale skôr ako stihla niečo povedať, podišla k nim slečna Humphriesová a pozorne kontrolovala ich prácu. Anna otvorila ústa, aby jej povedala o Sheilinom priestupku, ale uvedomila si, že zo seba nevie dostať slovo. Pozerala teda na Sheilu a na čelo jej vystúpili kropaje potu.

„Dobre, dobre… Zvládli ste to výborne. Môžete odísť,“ pochválila ich slečna Humphriesová.

Anna sa na ňu neisto pozrela. „My… my môžeme ísť?“ zajachtala.

Slečna Humphriesová sa zamračila. „Áno, Anna, môžete ísť.“

Sheila ju ťahala za rukáv, ale Anna akoby vrástla do zeme. Nemohla sa pohnúť, akoby sa bála, že keď tak urobí, sama matka príroda ju za to potrestá.

„Poď Anna,“ pobádala ju s náznakom úsmevu Sheila. „Prídeme neskoro na večeru.“

„Áno, myslím, že áno,“ odvetila Anna zadumane a ešte poslednýkrát sa pozrela na slečnu Humphriesovú, aby si overila, že to nie je len klam – a že sa nezačne smiať, sotva sa pohnú, preto, lebo si mysleli, že odídu aj s ukradnutou vecou. Že nejde vziať palicu a zbiť ich po prstoch za to, že sú malé špinavé zlodejky – tak ako to Anne urobila pred rokmi pani Pincentová, keď si Anna vzala zakotúľané jablko, ktoré našla pri upratovaní kuchyne.

Ale nebol to podvod. Slečna Humphriesová už kontrolovala prácu ďalšieho páru, a keď vychádzali z miestnosti, nikto im nevenoval ani pohľad.

Cestou na večeru do centrálnej jedálne sa Sheila nezdala nespokojná, akoby na svoj čin vôbec nemyslela, zato Anna bola nervózna za obe. A keď si potajomky vsúvala do vrecka rožok pre Petra, premýšľala, či sa skĺza stále hlbšie a hlbšie do svojho pekla. Premýšľala, či mala pani Pincentová pravdu v tom, čo im hovorila o nadbytočných – že sú sami osebe zlí, geneticky naprogramovaní, aby parazitovali na svete a boli len na škodu. V tej istej chvíli sa vedľa nej objavil stredný nadbytočný.

„O ôsmej máš byť v kancelárii pani Pincentovej,“ odrapotal takmer bez dychu.

Anna sa naňho ostro pozrela, srdce sa jej prudko rozbúchalo. „Povedala prečo?“

Nadbytočný pokrčil plecami a pokrútil hlavou. Nebolo na tom nič prekvapivé, koniec koncov, nadbytoční nepotrebovali vedieť dôvody – mali plniť príkazy. Ale Anna pochopila, prečo ju pani Pincentová volá – pretože o všetkom vie.

Presne o ôsmej zaklopala Anna na dvere kancelárie pani Pincentovej, a keď počula rozkaz, otvorila ich. Snažila sa zhlboka dýchať, aby sa aspoň trochu upokojila a ukryla vinu, ktorá ju sprevádzala po celý deň. Vstúpila dnu a vykročila k obrovskému stolu pani Pincentovej, kde zostala stáť a čakala, kým pani Pincentová prehovorí.

Kancelária pani Pincentovej bola pre Annu všeličím – spovednicou, mučiarňou, dokonca aj väzením –, ale bola to miestnosť, ktorú poznala, v ktorej sa cítila ako doma a ktorá ju istým spôsobom dokonca upokojovala. Pani Pincentová s bitkou nikdy neotáľala, ale nakoniec jej vždy vysvetlila, prečo ju zbila. Keď Anna ležala trasúc sa na dlážke alebo si pritláčala dlane k tvári, pani Pincentová sa usmiala a povedala jej, že dúfa, že ju trest priviedol bližšie k skutočnosti – aby sa stala lepšou nadbytočnou – a tiež že jej pomohol pochopiť, kým je. A Anna vždy prikývla a urputne premýšľala, čo urobila zle – aby sa toho v budúcnosti vyvarovala.

„Anna,“ ozvala sa náhle pani Pincentová a pozerala na ňu prenikavým pohľadom, ktorý Anna poznala a celý život sa ho bála. „Porozprávaj mi o Petrovi.“

Anna v panike zodvihla zrak, ale hneď ho znovu sklopila. Mala pocit, že pečivo a syr, ktoré ukradla v centrálnej jedálni, jej cez vrecko spália nohu.

„O Petrovi?“ zopakovala Anna váhavo. Nervózne pre-glgla a zúfalo sa snažila nájsť slová, ktorými by vysvetlila svoju návštevu na samotke.

„Chcem vedieť, čo ti povedal. Chcem vedieť, odkiaľ sem prišiel a prečo je tu,“ dodala na vysvetlenie pani Pincentová.

„Prečo je tu?“ zopakovala nervózne Anna. Má to byť nejaký chyták? „Pretože je nadbytočný. Pretože ho našla polícia. Pretože…“

„To všetko viem,“ prerušila ju pani Pincentová ostrým hlasom plným pohŕdania. „Chcem vedieť, prečo ho našli až teraz. A chcem vedieť, čo ti hovoril, kým tu bol.“

Anna uprene hľadela na dlážku. Vie pani Pincentová, že Peter od nej chcel, aby s ním utiekla?

„Anna,“ pokračovala pani Pincentová, jej hlas znel tentoraz vľúdne a priateľsky. „Povedz mi všetko, čo vieš. Je to pre jeho dobro.“

Anna zodvihla zrak – pani Pincentová na ňu povzbudivo hľadela.

„On…“ Anna si odkašľala. „On…“ začala ešte raz, ale znovu zmĺkla.

„Čo on?“ spýtala sa netrpezlivo pani Pincentová, hánky na prstoch jej viditeľne zbeleli, ako na stole zatínala ruky do pästí. „Čo?“

Anna zúfalo preglgla. Nemohla jej to povedať. Po prvýkrát vo svojom živote nemohla povedať pani Pincentovej to, čo chcela od nej vedieť.

„Povedal, že pochádza z Essexu,“ vyhŕklo z nej napokon. „Jeho rodičia mu nič nepovedali o deklarácii a on už mal skrývania plné zuby.“

Srdce jej išlo vyskočiť z hrude, ale snažila sa ovládnuť a zatínala si nechty do dlaní, ktoré boli čoraz horúcejšie a vlhšie.

„Čo ešte hovoril?“ vyprskla pani Pincentová. „Musel ti toho povedať viac.“

Anna pokrútila hlavou a mala pocit, akoby sa ponárala do bahna. „Nevedel si tu zvyknúť,“ pokračovala. „Bolo preňho ťažké osvojiť si pravidlá. Pokúšala som sa ho učiť. Robila som, čo bolo v mojich silách…“

Pani Pincentová úsečne prikývla.

„Urobil niečo veľmi zlé?“ Anna očervenela, len čo otvorila ústa. Priame otázky sa považovali za disciplinárny priestupok, obzvlášť tie, ktoré sa položili samotnej pani Pincentovej. „Myslela som, teda chcela som vedieť, len preto… že išiel na samotku, teda…“

Cítila, ako jej zovrelo od strachu hruď – nie zo strachu o seba, ale preto, lebo si uvedomila pravdu. Že situácia je skutočne zlá. A že Peter sa zo samotky von nedostane.

Ale pani Pincentová namiesto toho, aby sa na ňu rozkričala za drzé správanie alebo aby jej povedala, že Peter si zaslúži zhniť na samotke, sa len zamračila a postavila sa.

„Anna, Peter potrebuje nejaký čas, aby popremýšľal o svojom mieste na svete,“ povedala takmer milo.

Anna prikývla a sledovala, ako pani Pincentová chodí okolo svojho obrovského mahagónového stola, až napokon pred ním zastala a svetlo nad ňou jej okolo hlavy vytváralo čosi ako aureolu.

„Anna, pre teba bude asi ťažké pochopiť také niečo, pretože si dobrá a zodpovedná nadbytočná,“ pokračovala pani Pincentová so založenými rukami a v tej chvíli Anne pripomínala skôr ustaranú ženu než zlostnú pani domu, na ktorú bola zvyknutá, a to ju vyviedlo z rovnováhy.

„Ty poznáš svoje miesto na svete a rozumieš tomu, čo si matke prírode dlžná,“ rozvádzala pani Pincentová svoju myšlienku ďalej. „Ale on o sebe nezmýšľa ako o nadbytočnom. Považuje sa za niečo viac, akoby mu na svete nejakým právom patrilo miesto.“

Pani Pincentová sa odmlčala a Anna postrehla, ako sa do jej pohľadu znovu vkradla nenávisť. Pohla sa smerom k stoličke a cestou buchla rukou o stôl. „Peter je nebezpečný pre ostatných nadbytočných, a tiež pre túto zem,“ povedala už drsnejším tónom. „Preto patrí na samotku. Nedovolím nikomu spomenúť jeho meno, kým ho nezbavíme jeho protiprávnych myšlienok. Zostane tam dovtedy, kým si nebudem istá, že som splnila svoju povinnosť, a kým on nepochopí, kde je pravda. Dovtedy nemôžem riskovať, že nakazí aj vás ostatných. On je nadbytočný, Anna. Môže byť šťastný, že dostal možnosť odčiniť hriech svojich rodičov. A musí sa to naučiť. Hoci aj po zlom, ak to bude potrebné.“

Znovu sa odmlčala, potom pokývala hlavou. „To je všetko, Anna. Vráť sa k svojej práci.“

Anna mlčky prikývla a otočila sa k dverám.

„Ešte niečo, Anna.“

Zastala.

„Počula som, že sa dnes v práčovni stratil jeden kus bielizne. Zisti, kto ho ukradol, a pošli mi ho sem, dobre? Vinníka chcem poznať do zajtrajšieho večera.“

Anna si zahryzla do pery. „Áno, pani Pincentová.“

Vyšla z kancelárie a zatvorila za sebou dvere. Ale namiesto toho, aby sa vrátila späť do spálne, oprela sa o stenu oproti dverám kancelárie pani Pincentovej, šťastná, že je vonku, a zároveň plná strachu, čo bude nasledovať.

Zhlboka sa nadýchla a vtom počula hlas pani Pincentovej – pravdepodobne s niekým telefonovala. Pokrútila hlavou a vykročila smerom k spálňam. Ale sotva urobila krok, počula pani Pincentovú vysloviť jej meno a prekvapene zastala. Pani Pincentová ju nemohla volať, pretože nemala odkiaľ vedieť, že ešte stojí pred jej dverami. Anna od zvedavosti podišla celkom blízko k dverám.

„Áno, Anna. Prefektka. Nie, nevedela mi povedať celkom nič. To hlúpe dievča nemá žiadny rozum, je dokonale vycvičená. Myslím, že by to šlo…“

Anne sa rozbúchalo srdce.

„Pozrite sa, to nie je podstatné. Podstatné je to, že sa ho chcem zbaviť,“ vyštekla pani Pincentová. „Myslela som si, že by sme od neho mohli získať nejaké užitočné informácie, ale už ho tu dlhšie nechcem… Nie, nemôžem ho poslať preč. Autority v ňom vidia pokusný materiál – chcú sledovať, ako sa nový čakajúci zaradí do internátu pre nadbytočných. Lenže môj internát nie je žiadne laboratórium. Nuž, nie práve tohto druhu. Nie, potrebujem vašu pomoc… Áno, presne tak. A musí to vyzerať prirodzene. Napríklad infarkt zo stresu. Ak náš hrdina umrie na chorobu ľudí, ktorí sa vzdali dlhovekosti, autority nás nemôžu z ničoho obviniť, nemám pravdu?“

Nasledovalo ticho. Anna sa oprela o stenu, keď si uvedomila, čo pani Pincentová práve povedala. O čosi neskôr sa jej pani domu znovu rozhovorila.

„Áno, rozumiem… teda – nie dnes večer? A kedy? Zajtra?“ spýtala sa temným hlasom. „Čo to znamená, že máte prácu? Pracujete pre mňa, to si dobre zapamätajte. Nuž dobre, bude to teda skoro ráno. O štvrtej. Dohodnuté, prídem po vás.“

Anna mala nohy ako z olova a musela sa prinútiť, aby sa pohla odo dverí. Srdce jej bilo až v hrdle a mala pocit, že omdlie, pred očami sa jej robili kruhy. Musí existovať nejaké vysvetlenie, premýšľala zúfalo. Pani Pincentová by nikdy nič také nepovedala. Jednoducho by to neurobila. Nemohla by to urobiť.

Ale povedala to. Anna ju počula na vlastné uši. V krku jej narástla hrča a v hlave jej hučalo. Pani Pincentová sa chce Petra zbaviť. Chystá sa ho zabiť.

Anna privrela oči a pokúšala sa prísť na nejaký spôsob, ako by mohla zle chápať, čo pani Pincentová povedala, nájsť nejaký spôsob, ktorý by znovu uviedol veci do normálneho chodu, ale vedela, že je to márne.

A najhoršie zo všetkého bolo – a Anna sa za to veľmi hanbila, pretože čo už mohlo byť horšie ako to, že si pani Pincentová želá Petrovu smrť? –, že ju ešte viac ranili slová, ktorá pani Pincentová vyslovila na jej adresu, pretože pani Pincentová vyslovila slovo vycvičená tak, akoby išlo o niečo zlé. Akoby tým všetkým, po čom Anna celý život túžila – byť dobrou nadbytočnou a hodnotným prínosom –, pani Pincentová opovrhovala.

Anna dosiaľ nepoznala pocit nenávisti, ale teraz sa jej zmocnil v plnej sile ako zhubná rakovina celého tela. Nenávisť ňou prenikla ako ešte nikdy predtým a nedokázala sa jej zbaviť, ani sa s ňou vyrovnať.

Hlava sa jej krútila a ani nezbadala, že kráča späť do spálne. Náhle však zmenila smer a zamierila ku schodisku 2, zrýchľovala, až sa pustila do behu a nevšímala si pohľady stredných nadbytočných, ktorí sa jej vystupovali z cesty a klopili zrak, aby si ich obávaná prefektka nevšimla. A nezbadala ani drobnú Sheilinu postavu, ktorá ju sledovala z tieňa.

Toto pani Pincentovej neprejde, opakovala si Anna stále znova a znova, kým utekala. Toto sa jej neprepečie.

A Anna, to hlúpe dievča, ktoré nemá vlastný rozum, sa o to postará – hoci by to mala byť tá posledná vec, ktorú v živote urobí.

Jedenásta kapitola

5. marca 2140

Pani Pincentová je zlá. Peter mal pravdu – pani Pincentová je tá najhoršia legálna, aká sa kedy narodila. Nenávidím ju. Strašne ju nenávidím. Ani som netušila, že som toľkej nenávisti schopná. Tak strašne ju nenávidím, že ani neviem, čo mám robiť. Chce Petra zabiť a ja som mu to neverila. Musí odtiaľto utiecť, dostať sa odtiaľto čo najďalej!

Ani ja tu už nechcem dlhšie zostať. Ale kam mám ísť? Nemôžem ujsť s Petrom.

Jednoducho nemôžem.

Alebo môžem?

Večer o deviatej si Anna v kúpeľni pre dievčatá 2 dlho šúchala tvár pod prúdom ľadovej vody, a keď vyšla na chodbu, mala ju rovnako červenú ako oči. Snažila sa nevšímať si pohľady nadbytočných, ktorí postávali za dverami, lebo ich tam pritiahli tlmené vzlyky, ktoré prenikali z kúpeľne na chodbu. Anna sa pobrala naspäť do spálne. Keď vošla dnu, všetky dievčatá sedeli natlačené na dvoch posteliach. Len čo ju zbadali, vyskočili – dokonca aj Tania – a pustili sa do zametania dlážky a utierania okenných parapetov; robievalo sa to vždy pred spaním. Ale Anna, ktorá by ich za bežných okolností prísne napomenula, si ich takmer ani nevšimla. Čo na tom záležalo, či upratovali alebo nie? Čo na tom, že v spálni bol neporiadok a špina? Presne taká neporiadna a špinavá sa cítila aj ona – vnútorne špinavá, zneužitá, rozbitá.

„Anna? Anna, si v poriadku?“

Anna nezbadala, kedy sa k jej posteli prešmykla Sheila, a keď ju zbadala, strhla sa.

Na moment sa im stretli pohľady.

„Áno, je mi fajn,“ odvetila náhle a snažila sa nedať najavo žiadne pocity. „Niečo mi padlo do oka, to je všetko.“

Sheila prikývla. „Len mi napadlo, či si nezabudla na svoje večerné povinnosti,“ dodala a zvedavo si Annu obzerala.

Anna sa mykla. Pravdaže, celkom zabudla na svoje večerné povinnosti! Zabudla, že musí po prvom večernom zvonení skontrolovať celé poschodie – mala si overiť, či sú svetlá zhasnuté a nadbytoční vo svojich posteliach. Strední mali večierku medzi deviatou a desiatou hodinou, podľa veku, a čakajúci zhasínali najneskôr o jedenástej. Po jedenástej musel byť všade absolútny pokoj – zvyčajne aj bol, okrem horného poschodia. Malí ešte nerozumeli príkazom a ani nechápali, čo je to večierka. Neboli tu ešte dostatočne dlho na to, aby boli vydrezírovaní, pomyslela si Anna trpko.

„Nie, nie,“ odvetila rýchlo a hlas sa jej zlomil. „Samozrejme, že som nezabudla. Som úplne v poriadku. Čo sa však nedá povedať o okenných parapetoch – odtiaľto na nich vidieť prach.“

Sheila poslušne prikývla a šla si po prachovku, Anna sa zhlboka nadýchla a zliezla z postele. Vždy je čo robiť, pomyslela si. A na Annu sa dalo vždy spoľahnúť.

Anna nikdy nepovažovala večernú kontrolu izieb za namáhavú. Niektorí čakajúci nemali u ostatných nadbytočných dostatočnú autoritu a nikdy sa im nepodarilo nahnať im strach, o Anne sa to však povedať nedalo. Nadbytoční vedeli, ako vážne berie svoje postavenie prefektky, vedeli, že nikdy nepoľaví vo svojej zodpovednosti, a vedeli, že nikdy nepoľaví ani zo svojich nárokov. Jej orlí zrak zbadal všetko – potajme vyrobené hračky pre obľúbených malých, šepkané rozhovory, beh na poslednú chvíľu do kúpeľne, hoci tam mali byť už pred tridsiatimi minútami – a mnohí sa zhodli v názore, že Anna má bližšie k pani Pincentovej než ku ktorémukoľvek nadbytočnému.

Ak by však nadbytoční boli v ten večer pozornejší, všimli by si jej apatickosť, sklený pohľad a nezáujem v hlase, ktoré nahradili jej povestnú ostražitosť. Napriek tomu Anna prekontrolovala všetky spálne presne podľa pravidiel, zazvonila na zvončeku a vyhrešila nadbytočných, ktorí ešte neboli v posteli, robila to však bez zvyčajnej zanietenosti. Ak ju niekto neposlúchol alebo provokoval, len pokrčila plecami a šla ďalej, hoci inokedy by vinníkov prísne potrestala. V ten večer však nevidela žiadny dôvod na kontrolu. Čo sa stane, ak porušia pravidlá? A čo ak v spálňach nebude počuť lietať muchy? Prečo by jej na tom malo záležať?

Našťastie, nadbytoční si túto zmenu nevšimli; pre nich to bol večer ako každý iný. Niekoľko dievčat síce ležalo vedľa postele a nie v nej, to však bolo dosť bežné a nikto sa nad tým nepozastavoval. Keď mali dievčatá menštruáciu, museli nosiť okolo krku červený povrázok, aby každý vedel, že sú nečisté, že ich telá sú poškvrnené – považovalo sa to za zahanbujúce a odsúdeniahodné. Zakaždým, keď prišla nejaká nadbytočná dievčina do puberty a zbadala na nohavičkách prvú kvapku krvi, musela si ísť k pani Pincentovej po poučenie. Pani Pincentová jej dostatočne dôrazne pripomenula, že odteraz už nie je len ona sama nadbytočná, ale stáva sa aj potenciálnou páchateľkou trestného činu, a že jej telo sa teraz stalo nepriateľom matky prírody. A bolesti, ktoré bude mať každý mesiac, na ňu zosiela sama príroda, aby jej pripomenula hriešnosť. Každá nadbytočná, ktorá sa opovážila umazať plachtu alebo prikrývku čo len kvapôčkou krvi, dostala bitku a drôtenú kefu, aby zo seba zodrala hriechy. Malo ich to naučiť chápať svoje telo ako nepriateľské, opovrhovať ním a kontrolovať si ho. Iba niekoľkým dievčatám sa podarilo vyhnúť podobnému trestu, a tak počas menštruácie radšej všetky spávali na chladnej tvrdej dlážke, len aby mali istotu, že posteľná bielizeň zostane čistá. Navrhla im to sama pani Pincentová, lebo dlážka sa predsa dala ľahšie vyčistiť a pár bezsenných nocí bolo v porovnaní s tým, aké nebezpečenstvo teraz ich telá znamenajú pre svet, ani nestálo za reč.

Do jedenástej všetci ležali v posteli ako zvyčajne a v Grange Halle zavládlo ticho. Aj Anna vkĺzla do postele a čakala, kým ostatní zaspia.

Na spánok ani nepomyslela. Napriek vyčerpanosti sa cítila čulá a asi o jednej, keď si bola istá, že už všetci inštruktori aj pani Pincentová spia, ticho sa posadila na posteli a poobzerala sa okolo seba. Pomedzi tenké rolety bolo vidieť, že vonku fúka vietor, až sa ohýnajú stromy, takže vytvárali dojem, akoby tancovali akýsi desivý tanec. Ich konáre vyzerali ako obrovské prsty, ktoré na ňu kývali a lákali ju k sebe. Cez trojité sklo na oknách však do spálne neprenikali žiadne zvuky. Nebolo počuť nič, iba pravidelný dych spiacich dievčat.

Vstala z postele, ale hneď ju roztriasla zima, a tak si tenkú prikrývku prehodila cez plecia a potichu vykĺzla z izby.

Anna kráčala po tej istej chodbe ako vždy, dnes však akoby bola celkom iná. Kráčala sama uprostred noci. Uvedomila si, že v Grange Halle sa doteraz nikdy necítila slobodnejšie. Bolo chladno, všade iba tma a tiene, ktoré vytvárali tenké lúče mesačného svitu prenikajúce pomedzi škáry vo dverách, ona sa však mohla prechádzať po chodbe, koľko sa jej žiadalo – cítila sa voľná. Sama sa rozhodla, že vstane z postele, nikto jej to neprikázal. Rozjarená, že si môže robiť, čo chce, dokonca aj keby mala zato skončiť na samotke, sa od radosti takmer vznášala.

Pravdaže, aj sa bála, bez toho to nešlo, ale kdesi veľmi hlboko vo svojom vnútri cítila, že sa oveľa viac bojí toho, že už nikdy nedostane príležitosť len tak sa poprechádzať bez toho, že by ju niekto špehoval alebo že by musela niekomu niečo zdôvodňovať.

Anna bola taká pohrúžená do svojich pocitov, že vôbec nepočula za sebou kroky, až kým neprišla do polovice chodby. Len čo to zbadala, zostala meravo stáť. Neodvážila sa ani pohnúť.

Vystrašená na smrť sa pomaly obracala, aby zistila, kto ju sleduje, v hlave jej horúčkovito vírili výhovorky, prečo nie je v posteli. Nemohla zaspať. Musela sa ísť napiť. Všetky dôvody boli proti pravidlám, ale boli tisíckrát menej vážne než pravdivá príčina. Nech by sa však udialo čokoľvek, musí pokračovať vo svojej ceste na samotku. Veď od nej závisí Petrov život.

Keď sa obzrela za seba, nevidela nikoho. Zmätene sa rozhliadla – nikde ani nohy. Že by ten zvuk bol iba výplodom jej fantázie? Nie, to bolo absurdné. Rovnako nepravdepodobná však bola predstava, že by nejaký človek mohol byť neviditeľný, len tak zmiznúť.

Zamračila sa a s pocitom hlbokého znepokojenia pokračovala v ceste po dlhej chodbe, o pár sekúnd však opäť počula za chrbtom kroky. V okamihu sa zvrtla, a keď zbadala, kto ju sleduje, oči sa jej rozšírili od prekvapenia.

„Sheila?“ Anna nemohla uveriť vlastným očiam, zároveň ju však zaliala obrovská vlna úľavy – chvalabohu, nebol to nikto z legálnych. „Sheila, čo tu robíš?“

Sheila bola taká chudá a bledá, že vo svetle mesiaca, prenikajúceho na chodbu cez malé okienko, vyzerala ako priesvitná. Prestrašene hľadela na Annu.

„Chcem ísť s tebou,“ šepla jemným hláskom. „Kamkoľvek ideš, Anna, chcem tam ísť s tebou.“

Anna sa na ňu neisto pozrela. „Nikam nejdem,“ zašepkala ostro a dúfala, že tónom hlasu Sheilu zastraší. „Vráť sa do postele.“

„Ideš hľadať Petra,“ šepla Sheila ešte stále nervózne, ale už aj trochu vzdorovito. „Viem, že ideš.“

Anna zostala stáť ako obarená, ale ovládla sa, pokrútila hlavou a zatvárila sa prekvapene. „Neviem, o čom hovoríš,“ povedala prísne. „Choď do postele.“

„Ak nejdeš hľadať Petra, kam teda ideš?“

Anna mlčky pozerala na Sheilu, potom podišla k nej bližšie a položila jej ruky na plecia.

„Sheila, okamžite sa vráť do izby, počuješ? Ak ma neposlúchneš, postarám sa o to, aby si zajtrajší deň strávila na samotke, rozumieš mi?“

Prísne sa na ňu pozrela a prižmúrila oči. „Rozumieš mi?“ zopakovala.

Sheila nešťastne prikývla.

„Vrátim sa do postele. Ale ak by ste s Petrom niekam išli, musíte ma vziať so sebou,“ zašepkala trasúcim sa hlasom. „Prosím ťa, Anna, dobre?“

„Do postele,“ zvýšila hlas Anna, ale zároveň stisla Sheilino plece. „A nech ťa nechytia,“ zašepkala a potom sa otočila a pokračovala v ceste, načúvajúc, ako sa Sheila skormútene šuchtá späť do spálne.

Keď Anna konečne dorazila do vlhkej chodby, kde boli samotky, našla Petra v poriadku. Sotva zaškrabkala na dvere a šepla jeho meno, počula, ako vyskočil a podišiel k dverám.

„Anna!“ vykríkol takým nadšeným hlasom, že Annu zaliala obrovská vlna šťastia. Ešte nikdy nikoho nepočula vysloviť svoje meno s takou radosťou.

„Vedel som, že prídeš,“ pokračoval Peter naradostene. „Vedel som to!“

Anna sa usmiala a položila ruku na dvere.

„Peter, mal si pravdu,“ zašepkala Anna náhlivo, len čo sa nadýchla. „O pani Pincentovej. Chce… chce sa ťa zbaviť. Nie si tu v bezpečí. Musíš utiecť.“

„Pravdaže musím utiecť,“ odvetil náhle Peter. „Ale musíš ísť so mnou aj ty.“

Anna si zahryzla do pery. „Peter, ja nemôžem,“ povedala mäkko. „Patrím sem. Nie som ako ty.“

„Si presne ako ja,“ naliehal Peter a hlas sa mu trochu zlomil. „Anna, ty sem nepatríš. Patríš k svojim rodičom. Spolu so mnou. Musíš ísť so mnou.“

„Nepoznám svojich rodičov,“ odvetila Anna a nahnevane preglgla, keď sa jej začali tlačiť do očí slzy. „Ako môžem patriť k ľuďom, ktorých ani nepoznám? Odkiaľ mám vedieť, že ma chcú?“

„Po ničom inom tak netúžia ako po tebe,“ povedal Peter a hlas mal zrazu smutný a vážny. „Porozprávam ti o nich. Anna, tvoji rodičia sú naozaj veľmi milí ľudia. Vzali si ma a…“

Peter sa odmlčal.

„Chcú ťa vidieť, Anna,“ povedal Peter nežne. „Ľúbia ťa nadovšetko na svete.“

„Nikto ma neľúbi,“ odvetila Anna tichým hlasom. „Nikto. Som obyčajná nadbytočná.“

„Nie,“ pokrútil Peter zlostne hlavou, „nie si. A keď utečieme, pochopíš to. Uvidíš všetky úžasné veci na svete a pochopíš, že Grange Hall nie je jediná realita. To nie je svet, Anna. Je to choré. Tu je všetko choré.“

Anna mlčala.

„Mala si svoju izbu, Anna. Izbu plnú hračiek,“ pokračoval Peter nežne. „A plnú poličku kníh na čítanie…“

Anna si zotrela z oka slzu.

„A pre svojich rodičov si bola tým najväčším pokladom na svete. Riskovali všetko, len aby ťa mohli mať, len aby ti mohli dať všetko, čo si potrebovala.“

Peter sa opäť odmlčal a potom začal Anne rozprávať o ľuďoch, ktorí, ako sa zdalo, po ničom na svete tak netúžili, len aby sa im vrátila späť, a o živote, aký by mohla žiť. Keď Peter rozprával, mala pocit, že sa vznáša, akoby sa všetka bolesť a faloš rozplynuli. Zamotala sa do prikrývky, privrela oči a predstavovala si veci, o ktorých Peter hovoril. Cítila sa takmer, akoby vystupovala za ním na vysočizný kopec, každým slovíčkom, ktoré vyslovil, akoby jej ukazoval ďalší a ďalší nádherný výhľad, a čím vyššie kráčali, tým bol svet krajší a vzduch čistejší. Zároveň sa však pôvodná opatrnosť postupne začala meniť na strach, na strach z výšky, na strach z neznámeho, na hrôzu z toho, že keď konečne vystúpi až na samý vrchol a uvidí to všetko neuveriteľné na vlastné oči, uvedomí si, že stojí na najvyššom mieste, stratí rovnováhu a zrúti sa.

Je však pád skutočne niečo také hrozné?, kládla si v duchu otázku. Nie je lepšie čo len na malú chvíľočku postáť na vrchole, než nikdy to neskúsiť? Alebo je to tak, ako hovorí pani Pincentová – čím vyššie vyjdeš, tým dlhšie budeš padať nadol?

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .