Zločin

Ľadové oči

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Zločin: Čierny sneh

Krimi triler: Dom smrti

Krimi triler: Slzy anjela

Katrin Stehle

Zločin: Ľadové oči – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

7. kapitola

Keď dorazím k domu, po záhradnej cestičke mi prichádza v ústrety mama.

„Ahoj, Kira,“ volá hrozne nahlas a vytrhne mi kufor z ruky.

Len prikývnem. Som príliš unavená na to, aby som jej odpovedala.

„Poď dovnútra!“ Postrčí kufor smerom ku dverám. Klinčeky v záhradke pred domom odkvitli. Beke tvrdí, že sú to pohrebné kvety, ale ja milujem ich vôňu. Jedna z mála vecí, ktorú máme s mamou spoločnú.

Keď si vyzúvam topánky, všimnem si, že bola u kaderníčky. Dala si zafarbiť vlasy. Mala ich kde-tu šedivé, teraz sú opäť všetky tmavé.

„Vyzeráš super,“ zamrmlem.

„Myslíš? Nie som si tým taká istá. Vlastne si myslím, že človek by mal aspoň sám pred sebou priznať svoj vek…“

„Veď tu nešlo o radikálnu zmenu výzoru,“ poviem. A je to pravda. Nikto nemá takú mamu ako ja. Väčšina žien u nás v dedine chodí v športovom oblečení, nosia jednofarebné alebo krikľavo pestré tričká a rifle, tenisky a nepremokavé bundy. Mama nie. Nosí kvetované šaty cez široké nohavice a k tomu žabky alebo gumové čižmy. Vlasy má dlhé a neupravené, prsty zamazané od farieb alebo od kamenného prachu, keď pracuje na soche.

„Aké to bolo?“ spýta sa ma a postaví na sporák kanvicu na espreso.

„Namáhavé!“

„A napínavé? Niekedy mi je za tými mestami smutno. Ten polrok v New Yorku…“

Preruším ju. Jej príhody z New Yorku už poznám naspamäť.

„Myslím, že teraz už naozaj patrím medzi ne!“ hovorím. „Jenna a Lara sú už takmer moje kamarátky!“

Očami sa ma pýta na Beke. A na Dirka.

Rýchlo pokračujem. „Bolo to vážne zaujímavé. Ale takým zvláštnym spôsobom aj čudnejšie ako v Ríme alebo v Paríži…“ Kanvica na espreso zapíska a vyšplechne na sporák hnedú brečku.

„Skutočne?“ Mama zoberie kanvicu a naleje pariace sa husté espreso do dvoch malých krivých šálok, ktoré som pre nás vymodelovala na hrnčiarskom kruhu ešte na základnej škole.

Sadne si oproti mne a pozoruje ma.

Prečo?

Myslím na pocit, že ma stále niekto sleduje. A na Gunnara. Ale akosi jej o ňom nedokážem povedať ani slovo. To všetko patrí iba mne.

Ktovie, nakoniec určite začne o Beke a Dirkovi. Nedokáže sa vyrovnať s tým, že jej nechcem nič povedať. Myslí si, že sa cítim mimo hry, lebo tí dvaja teraz spolu chodia. Alebo že žiarlim, pretože Dirk a ja sme sa dali dohromady skôr. Našťastie ani netuší, aká je pravda.

V poslednom čase som sa jej radšej vyhýbala. Pretože v jednom má pravdu: pozná ma do špiku kostí a nakoniec by som jej naozaj všetko vysypala. Lenže to nejde. Nemôžem. A nesmiem jej povedať ani o Gunnarovi.

„Tak prečo bol Berlín čudný?“ Proste mi nedá pokoj.

Pokrčím plecami. „Neviem presne. Hádam preto, lebo človek si myslí, že je to rovnaká krajina, a pritom je vlastne ako cudzia. Ľudia sú tam iní.“

Prikývne. Keď skončila školu, žila rok v Hamburgu. Bola presvedčená, že ľudia tam na ňu iba štekali. Kedykoľvek za niečo poďakovala, počula „niet za čo“. Nakoniec prišla na to, že v severnej nemčine to znamená „prosím“.

Zívam.

„Zrejme máš spánkový deficit, však?“ Zažmurká.

„Každý večer sme boli vonku dlho do noci.“

Zaškerí sa. „To bolo niečo iné než tu, však?“

Mama je v podstate v pohode. Je kamarátskejšia než iní rodičia. Keď sme chodili na základnú, boli sme s Dirkom jediní, čo smeli voľne behať po lese. Všetci ostatní sa museli hrať len pri dome. Ale test, ktorý vymysleli Lara s Jennou, by sa jej určite nepáčil. U mojej mamy by obe prepadli. V duchu ju počujem, ako s rozhodnosťou v hlase hovorí: „Kamarátky by niečo také neurobili. Je to nefér, nezodpovedné a nebezpečné.“

V mojej izbe je všetko po starom. Prirodzene. Napriek tomu je to zvláštne, pretože v mojom živote sa všeličo zmenilo. Všetko je príliš dokonalé, než aby to bola pravda: chalan s podobnými záujmami a ešte k tomu so zelenými očami!

Keď som mala osem alebo deväť rokov, bavili sme sa s Beke o tom, ako má vyzerať muž, za ktorého sa raz vydáme. Pamätám si to presne. Boli sme na dovolenke v Taliansku. Práve sme videli nevestu so ženíchom pred dómom v Benátkach, boli obklopení holubmi. Pripadalo nám to také romantické. V gondole som potom povedala, že môj budúci muž musí mať zelené oči. A môj muž by mal byť ryšavý Talian, mienila Beke. Už dlho som si na to nespomenula. Naposledy sme to napísali na náš blog. Vtedy bol Dirk celé prázdniny u mamy a jej nového muža v Indii. Sú diplomati a Dirk žije u babičky.

Vibruje mi mobil. Žeby zasa on? Srdce mi búši tak hlasno, až mi duní v ušiach. Nová správa. Chvejú sa mi prsty, keď ju otváram. Preklikávam sa k nej. Konečne. Sobota desať tridsať. „Ahoj, spachtoška. O pol hodiny u mňa. Zájdeme si na bicykli k jazeru!“ Beke.

Keby bolo všetko ako predtým, hneď by som jej zavolala a povedala by som jej všetko o Gunnarovi. Jej by sa rozžiarili svetlomodré oči a začali by sme sa zo žartu hádať, či existuje láska na prvý pohľad, alebo nie… Ach jaj! Dočerta! Nechce sa mi myslieť na Beke a na Dirka už vôbec nie.

„Sorry, som príliš unavená. Možno zajtra.“

Idem k posteli, prejdem po nej rukou. Povlaky sú čerstvo vyprané. Mám rada tú vôňu. Hlavne v lete, keď bielizeň schne na slnku. Gunnarovi by sa tie mráčiky iste zdali trápne.

Ďalšie vibrovanie. Dnes na to naozaj nemám nervy.

„Žiadne výhovorky.“

Okej, tu pomôže iba jediné. Pošlem obom rovnakú esemesku. „Time out.“

Pomôže to. Mobil mlčí.

Rozopnem si nohavice, nechám ich spadnúť na podlahu a len v tričku a nohavičkách vleziem do postele. Prikrývka je hladká a chladivá. Vnímam svoju pokožku ako kus papiera, je akoby cudzia, a predsa veľmi jemná. Zavriem oči. Pokúšam sa myslieť na jeho zelené oči. Iba na ne. Ale nemôžem. Náš telefonát. Správala som sa hlúpo. Stáva sa mi to častejšie s niekým, koho nepoznám. Ktoviečo zo seba nedostanem. Niektorí ľudia z paralelnej triedy si o mne myslia, že som arogantná. Naozaj mu musím zavolať. Chcela by som mu toho toľko povedať. A v mojej fantázii sa zasa stane niekým, kto vymýšľa historky a dokáže prísť na to, že mám rada žaby. Je veselý a úprimný a zaujíma sa o mňa. Keď mama pracuje, našťastie zabudne na všetko – vrátane mňa. A teraz pracuje. Cez odchýlené okno počujem, ako búši kladivom a piluje…

8. kapitola

Okolo poludnia to vzdám. Koniec koncov, v podstate nemôžem vedieť, čo povie. Pripravila som si len prvú vetu. Myslím, že to dáko zvládnem. Kliknem na „Gunnar“ a zasa to zruším. Znova kliknem, ale zruším to. Na tretí raz sa zhlboka nadýchnem a stlačím symbol slúchadla. Keď si prikladám telefón k uchu, trocha sa mi chveje ruka.

Ozve sa okamžite.

„Kira?“ Jeho hlas znie srdečne a napriek tomu či práve preto mi naskočia zimomriavky.

„Ahoj, Gunnar! Je mi to naozaj ľúto. Bola som veľmi rada, že si mi zavolal. Len som bola ešte rozospatá.“ Keď dokončím svoju krátku reč, musím zalapať po dychu, lebo som medzitým zabudla dýchať.

„To je v poriadku. Nemal som volať uprostred noci. Zabudneme na to?“

„Zabudnuté!“

Ticho na oboch stranách.

„Doma je všetko v poriadku?“ spýta sa veselo.

Odpoviem, že áno, a krátko mu rozprávam o mame, ktorá je vždy na všetko zvedavá. Potom sa ho spýtam, či náhodou nebýva kúsok od hostela.

„Nie, v Kreuzbergu,“ povie.

„Nie je to veľmi ďaleko od hostela?“

„Nie, nie. To je v pohode. A kde vlastne bývaš ty?“

Poviem mu, že v Allgäu, a chvíľu táram o Beke, že chcela, aby som s ňou išla k jazeru, ale že som bola hrozne unavená. V jeho hlase cítiť nehu a o chvíľku sa už bavíme celkom normálne, ako dvaja mladí, ktorí sa zoznamujú.

„Nie, teraz nechodím do školy. Vlani som ju skončil. Na jeseň začnem študovať,“ hovorí.

„Čo?“

„To keby som vedel… Zaujímam sa o grafiku, ale to veľa ľudí.“

„Vážne? Ja tiež!“

„No vidíš. Potom je však ťažké zohnať miesto.“

Rozprávam mu o školskom časopise a o svojom komikse. A o tom, že mama je umelkyňa.

„Takže to máš v génoch?“

„No, neviem,“ odpoviem, „mama tvorí abstraktné umenie. Ja som skôr na vtipné kresby. A čo ty? Čo robia tvoji rodičia?“

„Singulár,“ preskočí mu hlas. „Jeden rodič, teda mama.“

„Ani ty nemáš otca?“ Krútim hlavou. Toľko spoločných vecí, to snáď ani nie je možné.

„Nepoznám ho,“ vysvetľuje.

„Presne ako ja. Mama mi nechce nič prezradiť. Poznám len jeho meno, aj to iba preto, že ho mám napísané v rodnom liste. Stefan Jung. Nič viac. Vieš, koľko Stefanov Jungov žije v Nemecku?“

„Ja nechcem toho svojho vôbec spoznať,“ povie a v jeho hlase cítim hnev.

„Prečo nie?“ Držím sa tejto témy.

Vzdychne. „To je dlhá a zložitá história. Určite ju nechceš počuť!“

„Chcem.“

„Väčšina ľudí sa vážnym témam skôr vyhýba.“

„Ja nie!“ Uvedomujem si, že čím viac sa zdráha, tým som zvedavejšia.

„Hm. Moja mama…“ začne.

Odrazu mi mobil zapípa. Karta je skoro prázdna. Ako mu to len poviem?

„Tvrdí mi, že to bola prázdninová známosť. Ale to som jej nezožral. Mama taká nie je. Ona je skôr rozvážna žena. A pre ľudí, ktorých má rada, chce vždy len to najlepšie. Berie lásku až príliš vážne. Je fotografka, nie veľmi úspešná, ale jej rodina netrpí núdzou…“

Mobil zasa zapípa. Musím…

„Ako dvojročný som išiel do škôlky, ale nepáčilo sa mi tam. Zrejme to bolo pre jedlo. Bol som tam necelého pol roka. Potom ma mama dala do súkromnej škôlky, ale tam zasa mali iba plastové hračky. A tak som striedal jednu škôlku za druhou, až kým som nešiel do školy. Bol som na…“

Ticho. Je preč. Len tak. Dočerta s kartou! Keby som tak mala predplatený kredit. Ale musím mať prehľad, za čo míňam peniaze. Už odkedy som začala chodiť do školy, som v našej rodine tá rozumnejšia. Mama vôbec nevie hospodáriť s peniazmi. Keď niečo predá, pripadá si taká bohatá, že vykúpi pol obchodu s potrebami pre umelcov, a po zvyšok mesiaca potom jeme iba zemiaky a ja musím chodiť na jedlo k Dirkovej babičke. Tajne, aby sa to nedozvedeli Bekini rodičia, ktorí moju mamu ohovárajú aj bez toho.

Normálne mi karta vydrží dlho. Ale dnes… Čo teraz urobím? Budem rozumná a počkám. Gunnar zrejme o chvíľku zavolá späť. Tak sa to predsa robí, keď sa preruší hovor.

Gunnar to však neurobí. Uprene hľadím na mobil, opakovane stláčam klávesy, aby displej svietil, skúšam, či je zapnutý zvuk. Žiadne volanie. Hádam si nemyslí, že som len tak zavesila?

Telefón na pevnú linku nestojí v nabíjačke. Mama ho vždy nechá ležať niekde inde. Stlačím gombík, aby začal pípať. Nič. Vŕzga podlaha a niekde čosi zarinčalo. Gefjon, jeden z našich kocúrov, prevrhol niekoľko prázdnych fliaš od vína, ktoré stoja na chodbe. Mačky sa u nás kedysi jednoducho usalašili a my sme im dali mená. Aurora a Sokrates, Luitpold a Servatius, Gefjon a Serafín… Cupkám po obývačke, obchádzam ručne vyrobené pohovky s pruhovanými matracmi na roštoch. Keď raz prišla jedna susedka na kávu, na pár dní sa z nich stala hlavná téma rozhovorov v dedine. Cítim vôňu koláča. Zvláštne. Mama zvyčajne nepečie. Odrazu počuť pípnutie a nastane prievan.

„Kira? Hľadáš toto?“ Mama stojí vo dverách na terasu a podáva mi zaprášený telefón.

„Pečieš koláč?“

Prikývne a uteká k sporáku. „Je spálený?“

„Prečo?“

„Čo prečo?“

„Pýtam sa, prečo pečieš koláč.“ Vie presne, čo mám na mysli. Ale niečo s ňou nie je v poriadku. Odrazu má červené uši.

„Iba tak,“ povie a strčí si popálený prst do úst. Ako keby to pomohlo. „Chceš telefonovať? Tak rýchlo. Aj ja si musím ešte zavolať.“

Prikývnem. Číslo, ktoré mi Gunnar napísal na predlaktie, je už dosť vyblednuté, ale ešte stále čitateľné.

Telefón zvoní a zvoní a zvoní.

„Haló?“ Jeho hlas znie odmerane.

„Ahoj, Gunnar. To som ja, Kira. Mám prevolaný kredit a ty si sa odrazu odmlčal!“

„Myslel som, že ťa svojím príbehom nudím.“ Znie to neutrálne. Nemám ani poňatia, či náhodou nežartuje.

„Rozhodne nie. Rozprávaj ďalej, prosím.“

„Kira. Neklam!“

„Ja predsa neklamem. Prosím!“

„Ale tvoj hlas znie nejako zvláštne.“

Presne v tom okamihu mama zakričí: „Skončila si?“

Ignorujem ju. „Môžeme si mejlovať?“ pýtam sa Gunnara.

„To je také neosobné!“

„Kira?“ V tej chvíli stojí mama v mojej izbe. Na nejaké klopanie na dvere kašle.

„A čo skajp? Prosím. Tu človek nemá pokoj.“

„Kira, potom môžeš zasa volať. Potrebujem si niečo vybaviť, len krátko. Je to naliehavé,“ žobroní mama a pozerá sa pritom na môjho starého roztrhaného plyšového zajačika, nie na mňa.

„Na skajpe vznikajú len samé nedorozumenia alebo sú tam poruchy a uprostred hovoru vypadne obraz či zvuk. Úplne z toho šaliem. To už radšej mejl.“ Zasa je v jeho hlase sklamanie.

Takmer úplne vyschnutou fixkou naškriabem na dosku písacieho stola jeho mejlovú adresu.

„Čo to je?“ pýta sa mama, keď podíde bližšie.

„Nič,“ poviem a zakryjem adresu rukou. Dúfam, že ju nerozmažem.

„Aha, tajomstvo.“

Asi má aj ona nejaké. Pretože keď jej dám telefón, odrazu sa neponáhľa. Má dosť času na to, aby si ho odniesla so sebou do ateliéru…

9. kapitola

Od: Kira >kira.sommer1@web.de<

Predmet: rodičia, príbehy, nesmelosť

Dátum: 11. júl 19.06:22 SEČ

Komu: Gunnar >gunnar-f@gmx.net<

Ahoj, Gunnar,

skutočne ma tvoj príbeh veľmi zaujíma. Aj ty ma zaujímaš. Mám celkom rada mejlovanie, pretože keď sa zoznámim s niekým novým, som vždy nesmelá. Hlavne keď mi ten človek pripadá zaujímavý. Mejlovanie mi v tom pomôže, dokážem prekonať svoju nesmelosť a nepôsobím tak odmietavo. Navyše sa mi do toho nemôže pripliesť mama. Tak čakám na odpoveď! Kira

Keď som už pri počítači, pozriem sa na svoj blog. Mejly mám pred očami, takže až mi odpíše, okamžite to uvidím. Načítam do počítača fotky z Berlína a hľadám vo svojich knihách citáty o láske, ale môže byť aj nejaká ľúbostná báseň. Zdá sa mi gýčové, aby som niečo o láske vymyslela sama. Nakoniec nájdem starú knihu s pečiatkou „Ex libris Oskar Sommer“. Mama ju asi zobrala dedkovi. O básnikovi menom Manfred Hausmann som jakživ nepočula. Naďabím na pár veršov, ktoré sa mi veľmi páčia, zvlášť jeden: „Celkom sa odovzdávam do tvojich rúk.“

Po chvíli musím prestať, lebo ma pália oči a som hladná.

Vonku je už tma. Len v maminom ateliéri sa ešte svieti.

V chladničke nájdem jogurt. Inak nič. Dám si teda jogurt s jablkami a krajec napoly zoschnutého chleba. Niekedy túžim po rodičoch, akých má Beke. Aj keď sú to meštiaci. Ale Beke má stále teplú stravu. Nemusí ani pomáhať s utieraním riadu. Keď som sa s ňou zoznámila, vyčítala som svojej mame, že nevarí. A ona dostala jeden zo svojich záchvatov a tvrdila, že je „mizerná matka“. Odvtedy si nepúšťam ústa na špacír. V skutočnosti by som totiž s Beke nechcela meniť. Jej mama nerobí večierky s pizzou a so starými filmami. A tých by som sa nevzdala za nič na svete.

Ešte stále mi neprišiel žiadny mejl.

Nechám počítač zapnutý a ľahnem si do postele. Spať však nemôžem. Vnímam svoju pokožku, prikrývku, vánok, ktorý povieva záclonami, hviezdy na temnej nočnej oblohe a vôňu leta – mokrú zem a lúčne kvety.

Keby tak ešte prestali mňaučať páriace sa mačky… Idem ku komode a vezmem, čo mi príde pod ruku. Hodím do nich ponožky. Na mačky to tuším nezabralo. Vidím, ako moje ponožky ležia dolu v tráve ako malé pestré lopty.

Zobudí ma hlasný zvuk, v hlave mám zmätok zo sna, na ktorý sa neviem rozpamätať. Viem len, že mal niečo spoločné s behaním. Bežala som cez cudzie mesto, z ktorého na mňa padala úzkosť. Nebol to ani Berlín, ani Rím, ani Paríž. Snové mesto s rozbitou dlažbou, plné temných uličiek. Ľadový pocit na zátylku. Potím sa.

Mejl. Skutočne je od neho.

Od: Gunnar >gunnar-f@gmx.net<

Predmet: RE: rodičia, príbehy, nesmelosť

Dátum: 12. júl 05.14:45 SEČ

Komu: Kira >kira.sommer1@web.de<

Milá Kira,

okej, skúsime to teda najskôr takto. Pri písaní prežívam podobné rozpaky, zrejme z rovnakého dôvodu. Už keď som ťa uvidel prvý raz, mal som pocit, že si naozaj výnimočná. Odvtedy sa s tebou v myšlienkach neustále rozprávam, so všetkým sa ti zverujem. Aj pre mňa je ľahšie písať, ako hovoriť. Preto mám strach, či ti toho nenaložím naraz až priveľa. Nechcel by som ťa vyplašiť. Keď som sa pozrel do tvojich očí plných sĺz, vedel som, že sme stvorení jeden pre druhého. Preto si niekedy myslím, že máme nekonečné more času. Potom zasa nechcem premárniť ani minútu, lebo život mi pripadá veľmi krátky. Túžim stráviť s tebou každučkú sekundu. A to mi trošku naháňa strach, Kira.

Tvoj Gunnar

Svitá. Pruh svetla nad lesom. Najradšej by som šla von, bežala po mokrej tráve alebo tancovala v rose ako kedysi, keď sme s mamou v záhrade vítali slnko. Mačky sú ešte stále vonku, preskočia plot, kde sa im zachce. Jedna sa ešte obzerá za tou druhou, ale tá je už dávno preč.

Od: Kira >kira.sommer1@web.de<

Predmet: slnko

Dátum: 12. júl 05.56:07 SEČ

Komu: Gunnar >gunnar-f@gmx.net<

Milý Gunnar,

tvoj mejl ma zobudil a nemôžem už zaspať, pretože musím myslieť na teba. Vonku práve vychádza spoza lesa slnko. Pýtam sa sama seba, či ho vidíš aj ty. Mohli by sme ho pozorovať súčasne. Mala by som pocit, že nie si tak ďaleko.

S prianím všetkého dobrého

Kira

Je mi zima. Oblečiem si sveter s kapucňou a posadím sa na parapet. Myslím naňho, hlavu mám opretú o rám okna. Aj keď sme sa rozlúčili iba nedávno, nedarí sa mi vybaviť si jeho jasný obraz. Zelené oči, napriek tomu ich v predstavách nevidím dosť jasne. Čo bude zajtra? Pozajtra?

Odrazu by som chcela všetko porozprávať Beke. Chcela by som jej povedať, že nemá pravdu, lebo romantická láska na prvý pohľad existuje… Ale Beke určite ešte spí a volať jej by bola hlúposť. Aj keď sa tu nedávno objavila pod mojím oknom o siedmej ráno.

Zobudila ma hudba, presnejšie povedané pieseň „Morning has broken“. Čo to zas tá mama má, pomyslím si a zaklipkám očami. Slnko mi zasvieti prudko do tváre. Zvonku cítiť pach kravského hnoja. Ale je tu aj niečo iné. Káva a čerstvé žemle. Dvere izby sú zatvorené a nikoho nevidieť. Odrazu zacítim niečo na palci nohy. Štipnutie. Strhnem sa. Smiech. Beke.

„Ahoj, Kira. Dobré ráno,“ pozdraví, akoby ma budila deň čo deň. Nevidím ju, ale cítim. Zazriem ju, až keď sa vykloním z postele. Sedí na koberci, kde rozložila raňajkové menu, akoby sme boli na pikniku: žemle, kávu, džem, syr… Krútim hlavou.

Práve si hodila do kávy prvú kocku cukru a veľkú pusu roztiahla do úsmevu.

„Dnes nemám narodeniny,“ hovorím.

So zanietením mieša kávu. „Musím ti niečo povedať,“ zašepká trocha neisto.

Nahlas vzdychnem a vygúľam sa z postele. Takmer som pristala na žemliach.

Zasa sa usmeje. Ale už nie tak naširoko.

Zdvihnem deku z podlahy a zabalím sa do nej.

Beke mi podá kávu a hodí mi do náručia žemľu. Čakám. Beke sa robí dôležitá, akoby natieranie žemle bol obrovský problém.

„Tak čo sa deje?“

Preglgne.

„Niečo zlé?“

„Nie, vlastne nie.“ Zasa sa usmeje. Tentoraz rozpačito.

„Tak hovor!“

„Dirk a ja,“ začne a ja si všimnem, že vo mne niečo stuhlo. „Včera sme sa dali dohromady.“

Rozosmejem sa. Dirk a Beke.

„Čo si osprostela?“ urazene zareaguje. „Na tom predsa nie je nič smiešne.“

Smejem sa ďalej a zvalím sa dozadu, až buchnem hlavou o posteľ.

„Žiadny chalan sa mi nepáči tak ako on, tak je to prirodzené, nie? Vzhľadom na to, ako dobre sa poznáme…“

„No práve. Kde zostalo vzrušenie z tajomstva nepoznaného? Príťažlivosť?“

„Nemáš ani poňatia, ako veľmi ma priťahuje,“ odpovie.

Myslím na Dirka. Poznám ho už od škôlky. Dirk, ktorý ma ako jediný neopustil. Vždy som ho bránila pred silnejšími chalanmi. Ako malá som sa s ním kúpala nahá v detskom bazéniku. Dirk a príťažlivosť, to je ako… ako…

Odrazu pocítim niečo iné. Bolesť. Nechcem ju cítiť. „Príťažlivosť pre mňa znamená niečo iné, vzrušujúce, vášnivé,“ rýchlo odpoviem. Ten zvláštny pocit sa vytráca. Dirk a vášeň, to sú dva pojmy, ktoré skutočne nedokážem spojiť.

Prinajmenšom som si to vtedy myslela. A dnes si to myslím tiež. To, čo bolo medzitým, je lož. Obrovská lož. Sú okamihy, v ktorých sa človek nepozná! Okamihy, keď koná inak a možno vôbec nie je tým, kým si myslí, že je. Okamihy, ktoré patria k tmavým škvrnám v osobnej histórii. A nemá to žiadny vzťah k tomu, čo bolo a je alebo čo by dávalo zmysel.

10. kapitola

Slávnosť slnovratu. Odvtedy uplynuli sotva dva týždne, a predsa mi to pripadá, akoby to bolo veľmi dávno. Beke leží v posteli s chrípkou, tak ideme s Dirkom sami. Pri ohni pijeme pivo a decká postupne odchádzajú domov. Ostáva už len pár miestnych mladých. Dirk navrhuje, aby sme si sadli kúsok ďalej do machu. Rozprestrie piknikovú deku, ľahneme si na ňu a hľadíme na iskry z ohňa. Pijeme jednu plechovku piva za druhou. Točí sa mi hlava, som unavená a zároveň svieža.

„Pamätáš sa, ako sme boli spolu prvý raz sami pri ohni?“ Dirk sa na mňa pozrie. Cítim na sebe jeho prenikavý pohľad. A vnorím sa do spomienok.

Mali sme dvanásť rokov a tajne sme sa vyparili. Beke vlastne chcela ísť s nami, ale jej mama ju chytila. Neskôr Beke tvrdila, že to má z nás troch najťažšie. Dirkova babička chodí skoro spať a moja mama by mi taký úlet dovolila, keby o ňom vedela. Ja som tušila, že Beke má strach z tmy a z dedinskej mládeže, ktorá mala vždy hlúpe reči. Pre každý prípad sme s Dirkom vyliezli na strom a pozerali sme sa, ako zapálili oheň. Počuli sme smiech a rinčanie fliaš s pivom. Keď nás už začínal bolieť zadok, začuli sme chichotanie a šuchot. Úplne blízko. Zadržali sme dych. Paul z najväčšieho statku v dedine a Lisa, učiteľova dcéra. Zastavili sa priamo pod naším stromom a začali sa bozkávať. Teraz sa navzájom zjedia, pomyslela som si a musela som si dať pozor, aby som sa nerozosmiala. Štuchla som do Dirka a chcela som mu pantomimicky predviesť, ako hlúpo tí dvaja vyzerajú. Ale Dirk nereagoval, len civel dolu. A ja tiež, pretože muchlovanie sa stupňovalo. Spod sukne skĺzli na zem jej nohavičky, on si rozopol nohavice, niečo zašuchotalo. Paul sa oprel o strom, Lisa sa k nemu pritisla, pohybovali sa a fučali stále hlasnejšie. Nevedela som, kam sa mám pozerať. Dirk z nich nespúšťal oči a ja som sledovala ich nohy, ktoré došliapali trávu. A čipkové nohavičky sa Lise omotali okolo tenisiek…

Keď konečne odišli, každý na inú stranu, zliezli sme zo stromu. Načisto mi stŕpla ľavá noha a necítila som si zadok. Všimla som si, ako sa Dirkovi lesknú oči pod okuliarmi.

„Páni,“ vydýchol, „oni to naozaj robili!“

Pod nohou sa mi niečo zalesklo. Zdvihla som to, bol to obal z kondómu. Príznačná značka Big Ben.

„To bolo husté, čo?“ povedala som.

Prikývol. „Ja nikdy žiadnu kočku nedostanem.“

„Prečo by nie?“ spýtala som sa a prešľapovala som z nohy na nohu, pretože som si nedokázala Dirka predstaviť so žiadnou kočkou. Možno preto, že sme sa spolu o takých veciach nikdy nebavili. Iba s Beke. „Môj chalan musí byť verný,“ tvrdila. „Musím ho predtým veľmi dobre poznať, aby som s ním išla do postele.“ Spomenula som si na mamu, nechcela som byť ako ona, ale ako Beke takisto nie. „Ja by som chcela niekoho, kto ma bude skutočne ľúbiť, iba mňa, a kto bude romantický.“

„Kto by ma chcel?“ povedal Dirk. „Všetkým som iba na smiech.“

Dirk naozaj pôsobí trocha smiešne, pomyslela som si. Ale napriek tomu je to môj najlepší kamarát.

„Tá, ktorá si ťa raz získa, bude mať šťastie,“ povedala som mu. „Zato ja…“

„Neblázni!“ prerušil ma. „Ja zostanem sám, ako Becker.“

Becker býva na obrovskom statku na konci dediny, žije celkom sám. Má bradu skoro až po pupok a páchne ako zhnité jablká. Miestnym ľuďom je ho trocha ľúto, ale zároveň sa mu vyhýbajú. Niekedy si hovorím, že by sa mal dať dohromady s niektorou zo sestier Lugingových. Sú to staré panny. A prvý raz som si pomyslela, že možno svojho vysneného muža nikdy nestretnem. Hm, dokonca nemám ani sestru, s ktorou by som mohla bývať.

Ohrýzala som si peru a zrazu som dostala nápad. „Môžeme spolu uzavrieť dohodu.“

Dirk sa na mňa pozrel. Tvár mal v tieni stromu tmavú. „Akú dohodu?“

„Že keď si nikoho nenájdeme, dáme sa dohromady.“

Zaškeril sa. „Takže budeme mať sex, len aby z teba nebola stará panna a ja som nebol panic?“

Zachichotali sme sa. Predstavila som si nahého Dirka, jeho malý biely penis, všetko sa mi to zdalo absurdné. Až cestou domov mi napadlo, že už prešlo zopár rokov odvtedy, čo som Dirka videla naposledy nahého. Pravdepodobne sa aj on fyzicky zmenil. Veď prednedávnom už začal aj mutovať.

„Tá dohoda,“ poviem a zasmejem sa. Silene.

Prikývne, celkom vážne.

„Už ju nepotrebuješ.“ Hnevám sa na seba, lebo to znie, akoby som žiarlila. Ja predsa nežiarlim. Koniec koncov, vôbec ho nechcem.

„To si len namýšľaš.“ Hlas sa mu chveje.

Pozriem sa naňho. Praskanie ohňa je odrazu veľmi ďaleko. Bola som si istá, že to spolu robili, Beke a on. Ale nespýtala som sa. Nechcela som o tom nič vedieť, túžila som, aby bolo všetko ako predtým. Aby sme zostali kamarátmi, ktorí spolu držia a nestratia sa navzájom. Možno som sa však medzitým stratila práve ja, keď som si nevšimla, čo sa deje. Nechcela som vziať na vedomie to napätie medzi nimi, tú vzdorovitú vrásku okolo Bekiných úst, to, ako mu odsúvala ruku zo svojho zadku. Nahovárala som si, že to robí kvôli mne.

„Tvrdila, že sa ešte nepoznáme dosť dlho. Ha-ha-ha.“

„Beke je bláznivá,“ poviem.

„Možno je to naopak. Možno ma pozná až príliš dobre, a preto ma nechce.“

„Blbosť!“ Opriem sa o lakeť, lebo svet okolo mňa sa točí.

„Kira, prosím.“ Aj Dirk sa vystrie, nakloní sa ku mne a prinúti ma, aby som sa mu pozerala do očí. Razí z neho pivo, položí mi ruky na plecia. „Pravdu. Povedala ti niečo?“

Dýcha mi priamo do tváre. Dôkladne si ho prezerám. Nikdy som si nevšimla, aké má nádherne tvarované pery, ktoré vyzerajú ako jemný hodváb.

„Je mi zle,“ poviem mu.

„Mne tiež. Musíme sa držať navzájom.“ Zloží si okuliare a ja vidím bodky v jeho hnedých očiach. Vyzerajú ako malé svetlé slniečka. Zrazu sa objímeme a jeho pery sú presne také hodvábne, ako vyzerajú. Naše jazyky sa tlačia na seba a hladia sa navzájom. Ja nie som Kira a on nie je Dirk, sme už jednoducho iba telá.

Po čase musíme nabrať dych. Pozriem sa na neho a jemu odrazu zvážnejú oči. „To predsa nejde,“ zamrmle.

Spomeniem si na Beke, ktorá leží v posteli. Všetko mi pripadá neskutočné. Dirk a ja tu na lúke, oheň, moje pery, ktoré túžia po jeho perách, moje telo, ktoré je cudzie a chce, chce, chce…

A robí si, čo chce, moje ruky hladia Dirkov chrbát, dotýkajú sa jeho brucha… Zdanlivo dôverne známe sa stáva cudzím a nakoniec zasa dôverne známym. Zbavujeme sa šiat, náš pot sa mieša. Aj keď je to všetko strašne zlé, je to zároveň i správne. Lebo sme spolu robili kopu vecí prvý raz a poznáme sa. Dirk vie, že nemám úplne ploché bruško, že mám bucľaté kolená, a ja viem o pehách, ktoré má na chrbte, a o jeho nohách do O. Keď sa však dotknem jeho penisu a cítim, ako mi pulzuje pod rukami, pomyslím si, že sa od tých čias, čo sme sa tajne dotýkali jeden druhého v záhradnom domčeku, predsa len zmenil. Vtedy bol mäkký a roztrasený, pripomínal mi slimáka. Zapišťala som a hneď som ho zasa pustila, napriek tomu som na to musela stále myslieť. Teraz ho tak rýchlo nepustím. Jeho ruky nešikovne a chvatne hľadajú kondóm. Moje si ho priťahujú k telu, chcú, aby bol bližšie, ešte bližšie a zaplnil to prázdno. Chcem sa konečne dozvedieť, aké „to“ je a prečo sa okolo toho robí taký cirkus, teraz, hneď teraz, a všetko ostatné mi je ukradnuté.

Jemu tiež. Naše telá poznajú veci, ktoré my nepoznáme. Jedno viem určite, že s tým nechcem prestať a ani on nie…

Vietor ochladzuje pot na mojej aj jeho koži. Cítim páľavu po celom tele. Nevoľnosť a prázdnotu. Chcem byť sama. Zostať sama dostalo náhle úplne nový význam. Obliekam si cez hlavu tričko. Vonia po ňom a po májovom ohni. Z ohňa zostala už len hromada žeravých uhlíkov. Všetci odišli domov.

Opatrne sa pozriem na Dirka. „Dočerta, Kira,“ mrmle si a hľadá šortky.

A odrazu sme zasa v reálnom svete. Beke. A ja nechápem, čo sa práve stalo. Nerozumiem sama sebe. Nebola som pri zmysloch, hovorím si, pretože to je to jediné, čím sa môžem pred sebou ospravedlniť.

Čudesný zvuk. Dirk. Plače. Po tvári mu stekajú slzy. Utiera si ich rukou a smrká. „Som taký hajzel,“ hovorí.

„A ja hádam nie?“

„Ty nikoho nemáš…“

„Beke je moja najlepšia kamarátka.“

Mlčíme. Vietor sa hrá s konármi stromov. Spoza mrakov práve vykukol mesiac. Z lesa počuť ryčanie nejakého zvieraťa a Dirk vzlyká ešte hlasnejšie.

„Možno,“ poviem opatrne, „je pravdivé iba to, čo človek prežíva vedome, keď to naozaj chce. Možno sa toto vôbec nestalo.“

„Ale ja som ju podviedol.“

„Jednoducho na to zabudneme. A bude to iba zlý sen.“

Nádej v jeho podliatych očiach. „Myslíš, že sa to dá? Myslím, že by sme mali niesť následky za to, čo sme urobili…“

„Čo je skutočnosť, Dirk?“ pýtam sa ho a nečakám na odpoveď.

„Možno by tu mohol byť Matrix?“

Prikývnem. „Obaja chceme, aby to nebola skutočnosť, takže…“

Zíza na mňa, zíza na kondóm, ktorý leží pred nami na zemi.

„Nič sa nestalo,“ hovorím.

A on prikývne.

11. kapitola

Ale Matrix je napriek tomu istá forma reality a odvtedy ma prenasleduje. Čím viac sa snažím na ňu zabudnúť, tým častejšie na ňu myslím. Sedím s Dirkom a Beke v škole a odrazu sa mi zdá, že cítim na bruchu jeho brucho. Hovorím s Beke o nejakej knihe a zrazu cítim Dirkovu vôňu.

A svet mi pripadá neskutočný. Ako sen.

Čakám, že sa v jedno ráno prebudím a všetko bude ako predtým. Keby sme tak znova boli deťmi a s Dirkom a Beke by sme si v lese stavali domček. To, že Dirk je chalan, sme si všimli iba vtedy, keď postojačky cikal oblúčikom do trávy. To sme mu s Beke trocha závideli. A v tom momente si uvedomím, ako veľmi mi Beke chýba.

Chýba mi Beke, chýba mi všetko, čo sme spolu skúšali, to, ako sme si navzájom zapletali vlasy, hodiny strávené spoločne v domčeku, ktorý sme si postavili v korune stromu, žartíky, čo sme si vymýšľali, a tyčinky, o ktoré sme sa delili. Chýbajú mi aj naše preteky v tom, kto dokáže zjesť najviac bez ohľadu na slušnosť, vymyslené detektívne prípady a nepodarený pokus o skok z koruny stromu, pri ktorom sme sa tak zľakli, že nás odtiaľ musela zachraňovať moja mama. Chýba mi jej zvonivý smiech, jej živá gestikulácia a jej charakteristická vôňa.

Chýba mi Dirk, chýbajú mi jeho záchvaty smiechu, z ktorých dostal vždy štikútku, chýba mi aj to, ako ma vedel vytočiť. Chýbajú mi jeho neposlušné kučery a posmešné očká za silnými okuliarmi. Najskôr sme boli Dirk a ja. Už od škôlky, kde sme sa schovávali za závesom a raz sme takmer podpálili zásoby papiera v komore. V tretej triede sa k nám zo severného Nemecka prisťahovala Beke a odvtedy sme boli traja. Od prvého dňa.

To je však preč.

Utiekla som do Berlína na výlet s redaktormi školského časopisu, aby som sa na nich nemusela celý čas pozerať. Nič už nedáva zmysel. Celý môj svet je v chaose.

Gunnar, pomyslím si. Gunnar dáva zmysel. A možno je on tým chalanom, ktorý ma môže zachrániť, vďaka ktorému čierne škvrny zmiznú a zo mňa a Beke sa zasa stanú kamarátky. Možno ešte môže byť všetko ako predtým, akoby tá čierna noc nikdy nebola, akoby sa medzi mnou a Dirkom nič nestalo. Kliknem na mejly, aby som si znova prečítala tie od neho, a vidím, že som dostala ďalší.

Od: Gunnar >gunnar-f@gmx.net<

Predmet: báseň

Dátum: 12. júl 06.57:19 SEČ

Komu: Kira >kira.sommer1@web.de<

Milá Kira,

práve som našiel báseň, ktorá sa mi zdá vhodná. Je od básnika, ktorý sa volá Hausmann. Posledná strofa znie takto: „Také boľavé a bezútešné a vrúcne ako rým a túžba po smrti či oddanosť sa spojí v jeden splín. Vyvolená, ty si moja, a viem, že i ja som tvoj.“

Gunnar

Mrazí ma. Ten pocit z Berlína, že sa deje niečo neskutočné, že ma niekto pozoruje a nespúšťa zo mňa oči.

Doteraz som nikdy nepočula o básnikovi Hausmannovi. Našla som jeho báseň, odpísala som z nej jeden verš do svojho blogu a o pár hodín mi Gunnar pošle jeho báseň? To nie je možné. Spriaznená duša. Zízam na mejl, čítam ho znova a znova, zvlášť poslednú časť. Túžba po smrti. Mám pocit, že sa mi ježia chĺpky na zátylku. Nemožné. Je to, akoby mi Gunnar dokázal čítať myšlienky. Ale nič také predsa neexistuje, alebo áno?

Siahnem po Hausmannovej zbierke. Hnedá plátenná väzba, na doskách monogram „MH“, zažltnuté stránky. Rok vydania 1949. Keď obraciam stránky z drsného papiera, ako keby som nemala v prstoch žiadny cit. Po chvíľke nájdem tú báseň na strane stopäťdesiat. Má názov „Spoločne“.

2. diel

1. kapitola

Škola. Zaparkujem skúter v garáži na bicykle. Dirkov tu už stojí. Sú na ňom pripevnené dve prilby. Dirk a Beke teda už dorazili. Všetko je ako vždy. A predsa mi vôňa trávy pripadá intenzívnejšia. Je mi z nej takmer na omdletie. Lara a Jenna sa prechádzajú za krovím. Jenna fajčí a Lara jej niečo vysvetľuje. Pomaly idem k nim. Mám pocit, že moja taška váži celú tonu.

„Tak čo? Niečo nové?“ pýta sa Jenna.

Lara sa na mňa pozerá plná očakávania.

„Telefonovali sme si a mejlovali.“

Obdivné pohľady. Lovím v pamäti, aké boli moje pocity pri telefonovaní, aký super bol náš rozhovor ráno, kým sa mi neminul kredit. Spočiatku to znie celkom dobre. Tie dve sú takmer vo vytržení z toho, akí sme si podobní.

„V niečom mi to pripadá až desivé,“ poviem nakoniec. „Čítam si v starej knihe po dedkovi a krátko nato mi cituje v mejli báseň presne od toho istého autora. Pritom som o ňom nikdy predtým nepočula.“

„Vážne? A o čo išlo?“ Lare horia líca.

Je mi zima, skrížim si ruky na prsiach a objímem si ramená.

„Záver znel: Vyvolená, ty si moja, a viem, že i ja som tvoj.“ Nedodám, že tam bolo aj niečo o túžbe po smrti.

Lara otvorí ústa dokorán. „Páni, ja ti tak závidím!“ povie. „Prečo nie ja?“

Jenna vyfúkne dym smerom ku mne. „Vždy som si myslela, že tie nezmysly o spriaznených dušiach sa počúvajú až príliš dobre na to, aby to bola pravda.“

Lara sa zaksichtí. „No vidíš. A predsa je to tak!“

Možnože skutočne prežívam niečo veľké. Keď sa dejú zmeny, človek sa vždy cíti nesvoj, však?

Naša učiteľka etiky pani Seherová hovorí o zobrazeniach Boha. O tom, že na jednej strane je pre nás upokojujúce myslieť si, že Boh je všadeprítomný a dokonale pozná naše myšlienky, na druhej strane ho však možno použiť aj ako výchovný prvok.

„Boh by bol potom niečo také ako nad-Big Brother,“ mieni Moritz. „Len tresty sú trocha abstraktné.“

„Dnes sa už jednoducho toľko nehovorí o pekle. Predtým sa vyskytovalo v mnohých príbehoch aj na obrazoch, ktorými sa strašili malé deti,“ vykladá Susan.

„Mne tá myšlienka pripadá hrozná,“ zapojí sa do debaty Nina. „Ja by som nechcela, aby niekto poznal všetky moje myšlienky.“

Zasa musím myslieť na tú báseň, na to, ako Gunnar hovoril o vôňach leta presne mojimi slovami.

Pani Seherová si prehrabne rukou polodlhé biele vlasy. Ktohovie, či verí na spriaznené duše? Rada by som sa jej na to opýtala. Je to moja najobľúbenejšia učiteľka. Keď sme ju dostali za triednu, boli sme ju navštíviť doma. Napiekla nám kopu mafinov. Má maličký dom, trocha krivý a plný kníh. Myslím, že iba tie knihy chránia múry pred zrútením. Vtedy som si želala, aby som bola raz taká ako ona.

Zapípa mi mobil. Hlasno. Všetci v triede sa otočia ku mne. Odrazu mi už nie je zima. Odkedy musel Dirk odovzdať mobil a náš matikár si prečítal všetky jeho esemesky, nikdy som si ten svoj nezabudla vypnúť. Čo tam po súkromí! Zdá sa, že žiaci nič také nemajú.

Hryziem sa do pery. Pani Seherová sa na mňa prenikavo zadíva svetlomodrými očami. „Viete, čo sa mi na vyučovaní najviac páči? Človek sa môže intenzívne baviť s veľkým počtom mladých ľudí bez toho, aby im v jednom kuse zvonil alebo pípal mobil. Inde niečo také zažijete zriedkakedy!“

Potom hovorí ďalej o zákaze zobrazovania Boha v islame.

Po hodine idem celá roztrasená na záchod, zavriem sa v kabínke a opatrne vyberiem mobil.

„Kira. Skutočne som si nemyslel, že ma necháš tak dlho bez odpovede. Nevydržím to. Preto nemám rád mejlové kontakty. G.“

A ja už nemám kredit a nemôžem mu odpovedať.

Keď sa vraciam z vecka, vbehnem do náručia priamo Beke a Dirkovi, ktorí idú z hodiny náboženstva. Dirk sa na mňa pozrie, ale vzápätí uhne pohľadom.

Beke mi položí ruku okolo pliec. „Vyzeráš hrozne, Kira. Nie si chorá? Alebo si to v Berlíne prehnala s pitím?“

„Je mi otrasne, možno na mňa lezie letná chrípka.“

Čo keby som požiadala Beke o mobil? Ale keby som jej začala rozprávať o spriaznených dušiach, zvíjala by sa od smiechu a spýtala by sa, či mi má dohodnúť termín u nejakého šamana alebo u svojej pratety, ktorá je veštica alebo to o sebe aspoň tvrdí. To neprichádza do úvahy.

„Nemá ťa Dirk odviezť domov?“ nadhodí zamyslene Beke.

Až príliš rýchlo pokrútim hlavou. „To prejde. Možno sú to len následky ponocovania. Boli sme takmer každú noc vonku.“

„Fakt? Tak hovor!“ Beke sa usmieva.

Som rada, že keď dôjdeme do triedy, naša učiteľka francúzštiny je už tam.

Cez prestávku tvrdím, že musím ísť do redakcie školského časopisu. Beke sa tvári, akoby jej to vôbec neprekážalo, ale je mi úplne jasné, že sa jej to dotklo.

Lara mi dovolí poslať esemesku z jej mobilu.

„Milý Gunnar. Je mi to skutočne ľúto. Tvoj mejl som si prečítala krátko predtým, než som musela bežať do školy. Tvoja Kira.“

2. kapitola

Po vyučovaní sa Beke rýchlo zbavím. „Vážne mi nie je dobre, ver mi,“ zaklamem. „Asi mám chrípku.“ Neverí mi. Ale ja musím nutne ísť domov, aby som poslala mejl Gunnarovi.

Bol rýchlejší.

Od: Gunnar >gunnar-f@gmx.net<

Predmet: dôvera

Dátum: 12. júl 12.10:17 SEČ

Komu: Kira >kira.sommer1@web.de<

Milá Kira,

aj mne je to ľúto. Myslel som si, že ti na mojom mejle niečo prekážalo, a všetky slová som si znova premietal v hlave. Takmer celú noc. Si pre mňa nekonečne dôležitá. Pre mňa je najťažšie niekomu sa otvoriť a skutočne mu dôverovať. Stále mám strach, že mi niekto ublíži. Príčina toho strachu tkvie v mojom detstve. Len čo som začal niekomu dôverovať, musel som zmeniť škôlku alebo školu. Kira, po ničom netúžim tak veľmi ako po tom, aby som ti mohol dôverovať. Ale na to je potrebné, aby som sa teraz mohol na teba absolútne spoľahnúť a aby si ma nenechala dlho čakať na svoje mejly.

Tvoj túžobne čakajúci Gunnar

Od: Kira >kira.sommer1@web.de<

Predmet: RE: dôvera

Dátum: 12. júl 13.57:44 SEČ

Komu: Gunnar >gunnar-f@gmx.net<

Milý Gunnar,

chápem, že pre teba nie je ľahké niekomu dôverovať. Naozaj si myslím, že medzi nami je niečo celkom výnimočné a že nemusíš mať strach. Odteraz sa budem veľmi často pozerať do pošty a nechám si počítač stále zapnutý. Mám pocit, že si mi bližší ako moja najlepšia kamarátka, ktorú poznám už od základnej školy. Nemôžem ani vysloviť, aká som rada, že som ťa stretla.

Kira

Kliknem na „Odoslať“ a počujem zvonku smiech. Beke, Dirk a mama. Dirk sa hrabe v zámke svojho bicykla a Beke s mamou žartujú. Rýchlo zatvorím poštu.

Beke mi priniesla puding. Ľahne si vedľa mňa na posteľ a natiahne si ruky a nohy. „Človeče, to je ale hic!“

Dirk zostane stáť pri dverách. Predtým si vždy ľahol vedľa nás a porovnávali sme, kto z nás má najopálenejšie ruky.

Pozriem sa tým smerom. Na okamih sa nám stretnú oči. Možno bude všetko ako predtým, keď im porozprávam o Gunnarovi.

„Musím vám povedať niečo o Berlíne,“ zašvitorím.

„No konečne!“ V Bekinom hlase je smiech.

Rozprávam im o parku a o tom, ako ma tam kočky nechali samu.

„Taká nezodpovednosť! To by som od nich nečakala!“ hovorí Beke s hnevom v hlase.

„Nevedeli, že nemám so sebou mobil!“

„No a čo!“ hnevá sa Beke. „Zrejme to nemajú v hlave celkom v poriadku!“

„Ale dopadlo to dobre,“ vravím. „Stretla som tam Gunnara!“

Kým rozprávam, pozerám sa na strop, na obláčiky na ňom. Beke na mňa hľadí, ale keď hovorím o žabách a spoločnej láske k zelenej farbe, tvári sa čoraz čudnejšie. Dirk so záujmom načúva, možno som mala pravdu. Dokonca si začne čistiť okuliare. To robí vždy, keď mu niečo pripadá napínavé.

Práve hovorím o našom lúčení pred hostelom, keď ma Beke preruší.

„Niečo tu nehrá!“

Prekvapene sa na ňu zadívam. Dirk drží okuliare v ruke. Jeho oči bez nich vyzerajú napočudovanie veľké. Ale ja viem, že nás teraz vidí len ako rozmazané machule.

„To predsa… To nie je možné. Za tým niečo väzí!“ V očiach jej iskrí, ako keď sme sa hrávali na detektívky. Bola fanúšičkou Kalleho Blomquista.

„Ale prečo? Lara si myslí, že… by sme sa k sebe dobre hodili!“

„Nie, pripadá mi to ako príliš veľká náhoda. Čo ak ťa predtým nejako sledoval?“

„Ale choď, Beke,“ hovorí Dirk, „všetko na svete sa nedá logicky zdôvodniť. Kira sa skrátka zamilovala.“

„Som si tým istá, na sto percent!“ dušuje sa Beke. „Keď budeme pátrať…“

Začínam to ľutovať. Mala som to vedieť. Beke takým veciam nerozumie.

„Chceš sa ešte aj v tomto veku hrať na detektívku?“ vyhŕknem štipľavo a vzápätí mi dôjde, že to bolo podlé. Beke vyzerá naozaj veľmi mlado. Ľudia si často myslia, že má sotva trinásť rokov. Pritom je o pol roka staršia než ja.

„A ty naletíš na každú blbosť. Teraz budeš ešte tvrdiť, že ste stvorení jeden pre druhého!“

„A keby? Možno naozaj sme!“

Zaúpie a prevráti oči.

„Nemali sme súhlasiť, aby išla na výlet s tými hlupaňami, Dirk. Nakoniec ešte začne obdivovať telenovely a Rosamunde Pilcherovú!“

Dirk sa zasmeje.

„Buď ticho! Nerozumieš tomu!“ ozvem sa. Beke do toho nič nie je. Je to len moja vec.

„Bože!“ Beke vyskočí z postele. „Ozvi sa, až budeš zasa normálna. Poď, Dirk, ideme sa okúpať v potoku!“

Pri dverách sa Beke zastaví a ešte raz sa na mňa pozrie. „Nechceš ísť s nami? Studená voda by ti mohla pomôcť!“

„Pche!“ odfrknem a ona pyšne zodvihne hlavu a vyjde von.

Dirk na mňa hodí krátky pohľad, pokrčí plecami a ponáhľa sa za Beke.

Zostanem sedieť. Bolí ma brucho. Mama vraví, že každé lúčenie trocha bolí, ale je nutné, pretože len keď sa človek nerozlúči, stráca naozaj. Nikdy som tomu nerozumela. Teraz si myslím, že viem, čo mala na mysli. Keď sa spolu nebudeme ďalej priateliť, zostane mi aspoň krásna spomienka. Ak sa však budeme tváriť, že je všetko ako predtým, náš vzťah bude kŕčovitý. Napokon nastane zmena, kŕč časom prekryje všetky krásne spomienky. Potom budem mať pocit, že si vlastne vôbec nerozumieme a nepoznáme sa. A možno dokonca zabudnem, že to tak nebolo vždy, že sme si kedysi boli skutočne blízki.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .