Zločin: Čierny sneh

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Mrazivé leto

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Výkrik do tmy

Triler: Zradný anjel

Krimi triler: Dom smrti

Krimi triler: Slzy anjela

Zločin: Ľadové oči

Lotte Kinskofer

Zločin: Čierny sneh – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

9. kapitola

Mučivé čakanie. Hodiny plné strachu.

Je to Simon?

Čo sa mu stalo?

Koho stretol?

Hovoril s ním vrah alebo ho rovno odpravil?

Prečo je také ťažké identifikovať mŕtvolu?

Muselo sa stať niečo strašné, inak by nám to polícia predsa povedala.

Nehovoria nič. Ani Susanne, ktorej som po Krögerovej návšteve hneď zavolala.

Už týždne nás trápi neistota.

Istota by nám však vzala všetky nádeje.

Sedíme s mamou pri stole a mlčíme. Oco sľúbil, že sa ozve čo najskôr.

Susanne nám ponúkla psychologickú podporu. Mohol by prísť niekto z tímu krízovej intervencie. Nechceme, aby tu niekto bol. Len my sami dokážeme pochopiť, čo sa v nás odohráva. V tomto okamihu nemyslím ani na Maxa. Dôležitý je už len Simon.

Civiem na obe nové rybičky, ktoré čulo plávajú v akváriu. Kupovať ich nemalo zmysel. Nič nezmenia. Nerozhodujú o tom, či Simon ešte žije.

Na stole ležia noviny. Sú otvorené na článku o Simonovi. Je to jedna veľká lož.

Pretože všetci nezvestní sa nevrátia.

Nie všetci, čo utiekli, sú ešte nažive.

Bože môj dobrý, nech to nie je Simon.

Čakáme, až oco zavolá.

Včera som si bola takmer istá, že Simon je vo Frankfurte. Teraz už neviem vôbec nič. Snažím sa vycítiť, či Simon ešte žije. Už niekoľko dní si robím čoraz väčšie ilúzie, že by som to mohla vytušiť, že by som s ním mohla nadviazať kontakt prostredníctvom svojich pocitov. S nikým som o tom nehovorila, pretože viem, že väčšina ľudí to považuje za nezmysel. Nemajú ani poňatia, aké to je, keď sa človek chytá poslednej slamky.

Oco zavolá až večer.

Nie, ten chlapec nie je Simon, hovorí.

Viac povedať nechce. Nepovie nám, ako ten chlapec vyzerá. Ani prečo ho polícia nemohla identifikovať.

Uľavilo sa nám, mame aj mne.

Krátko sa objímeme a trochu plačeme.

Ale nedokážeme sa skutočne radovať.

Už nevieme, ako sa to robí.

Príde Max a zostane cez noc.

„Je mi ľúto, že mám na teba tak málo času,“ šepká mi. „Ale aj keď som preč, som s tebou.“

„Ja viem.“

Chvíľku sme ticho.

„Niekedy, keď sa ti nemôžem dovolať…“ šepkám, ale potom sa odmlčím, pretože začujem Maxov pravidelný dych.

Ja však zaspať nedokážem.

Vstanem a idem dole.

V Simonovej izbe horí plameň sviečky.

Opäť je nedeľa. Nechcem tu sedieť a čakať, kým sa úplne rozodní, kým ma rozdrvia spomienky. Chcem ísť von. Napíšem odkaz Maxovi a mame, vezmem si bundu a idem.

Obchodná ulica je ľudoprázdna. Prezerám si výklady. Už tak dlho som si nič nekúpila. Nič z toho ma nezaujíma, ani topánky, ani džínsy, ani saká.

Najprv je to len taký pocit. Taký pocit v chrbte. Obzriem sa, ale nikoho nevidím. Mala by som ísť domov.

Otočím sa. Začína mrholiť. Pritiahnem si bundu k telu a zrýchlim krok. Vtom začujem za sebou kroky. Obzriem sa – nikto.

Čo sa to deje?

Široko-ďaleko nikto.

Prečo mám napriek tomu pocit, že tu niekto je, že ma niekto pozoruje?

Postavím sa pred výklad a civiem doň, tvárim sa, že ma zaujíma. V skutočnosti sa snažím pozorovať, čo sa odráža v skle. Tamto – nejaký človek.

Čo chce?

Mám strach?

Nemám potuchy. V poslednom čase som sa toľko bála, že už ten pocit nedokážem tak ľahko špecifikovať.

Rýchlo sa otočím, krátko vykríknem a o krok cúvnem. Ten chlapík stojí priamo za mnou. S tým som nepočítala. Že je tak blízko.

Narazím do výkladu, pozriem sa na toho muža.

Na hlave má kapucňu. Aj tak rozoznám pár farebných prameňov vlasov. V tvári má viac železa vo forme pírsingu, než majú v obchode s použitým tovarom. Spod goliera obdratého trička sa mu po krku až nahor k ušiam plazia vytetované hady. Keď otvorí ústa, zbadám nalomený rezák.

Usmieva sa.

Alebo sa o to zrejme aspoň snaží.

„Ty ma nespoznávaš, Lara? To som ja, Bonzo.“

Pozvem Bonza na raňajky a on ide rád. Cestou domov mu v hrubých rysoch vyložím, čo sa stalo. Od chvíle, keď Simon zmizol, až po nález mŕtveho chlapca v Lüneburských močiaroch. Rozprávam mu, že tam oco cestoval a že ten mŕtvy nie je Simon.

„Aj naši boli úplne zničení, keď som pred dvoma rokmi ušiel.“

„Ale ty si predsa úplne iný než Simon!“

Bonzo sa smeje: „Myslíš tým, že ku mne sa asociálne správanie hodí, ale tvoj braček je na také veci príliš fajnový.“

Presne toto som mala na mysli. Nechcem to však priznať.

Kým robím kávu, Bonzo zhltne dve žemle, ktoré sme kúpili cestou.

„Ako dlho si už späť?“

„Dva dni.“

„U rodičov?“

Bonzo krúti hlavou.

„Zazvonil som, zablahoželal mamke k narodeninám a dal jej kvety – z parku.“

Bonzo sa krivo vyškiera.

„Čerstvo natrhané. Potom ma otec vyhodil. Povedal, že mám prísť bez toho železa, so slušným účesom, s prácou a čisto umytý.“

„Nechceš sa osprchovať?“ spýtam sa automaticky, pretože jeho pach je vážne trochu silný.

„Je to také zlé?“

„Človek si zvykne.“

„Tak dobre. Kvôli tebe.“

Ešte si pamätá, kde je kúpeľňa. Kedysi u nás býval často.

Bonza poznám od škôlky. Aj keď už ho vlastne nepoznám. Až do konca základnej sme boli nerozluční, ja som potom išla na gymnázium, on nie. Najprv sme sa ešte stretávali, na ulici, v športovej hale, občas na nejakom večierku, šli sme spolu do kina, raz sme boli dokonca v Mannheime na rockovom koncerte. Ale vídali sme sa čoraz zriedkavejšie. Potom som si po určitom čase našla priateľa a tomu sa Bonzo veľmi nepáčil. Navyše to aj medzi nami začalo byť divné, už sme sa spolu necítili uvoľnene, nemali sme taký dôverný vzťah. Pozeral sa na mňa inak. Mne to vôbec nebolo milé. Pre mňa bol len dobrý kamarát.

Potom sa zmenil. Často pil pivo, raz aj nadával ľuďom na autobusovej zastávke. Vyholil si na hlave pruhy. Jeho rodičia to spočiatku znášali pokojne. Keď nechal školu, pohádali sa. A potom naraz zmizol. Bol preč – rovnako ako teraz Simon.

Moje spomienky preruší výkrik. Mama. Bonzo je v sprche. Asi sa nezamkol, idiot.

Hádka. Počujem z chodby kroky.

„Máš návštevu,“ hovorí matka uštipačne.

„Pozvala som ho na raňajky.“

„V tom prípade sa, s dovolením, naraňajkujem hore,“ povie a vezme si šálku kávy.

„Je to len Bonzo.“

„Kedysi sa volal Anton.“

Kedysi bolo všeličo inak, myslím si, ale nepoviem to nahlas.

„Chodíš s Maxom?“ spýta sa Bonzo, keď zíde zo schodov.

„Ako si na to prišiel? Aj on ťa prekvapil pod sprchou?“ spýtam sa ho.

Bonzo sa zaškerí a pokrúti hlavou. Vtom si všimnem, že má na sebe moje tričko.

„Ty si bol v mojej izbe!“

„Nemôžem predsa vedieť, že niekto drichme v tvojej posteli.“

„Chodíme spolu už skoro rok.“

„Blahoželám, takže je ruka v rukáve.“

„Pokus o sarkazmus?“

„Ženám ide o istotu, najmä keď si chcú založiť vlastné hniezdo.“

„To chcem?“

„Z tohto pekného hniezdočka u mamičky a otecka rovno do nového.“

Zaškerí sa. Chce ma vyprovokovať. Musím si dať pozor, aby som sa nerozzúrila.

Sedíme pri stole a jeme. Bonzo sa napcháva, akoby nejedol celé týždne. Dívam sa na jeho ruky, pestro potetované rovnako ako krk. Uvedomím si, že je strašne chudý. A vyzerá oveľa dospelejšie než ja, aj keď je len o pol roka starší. Pôsobí ako niekto, kto toho už dosť zažil. Čo je asi pravda. Ale Bonzo krúti hlavou.

„Moje správanie bolo predsa celkom v pohode. Dokončil som základnú. Dokonca som nastúpil na učňovku.“

Želala by som si, aby prehltol skôr, než začne hovoriť. Ale Bonzo mi to nehodlá nijako uľahčiť.

„Predavač v maloobchode… Vyzerám snáď na to, že chcem celý život dávať veci do regálov?“

„Možno by si sa raz stal vedúcim filiálky.“

Vlastne to myslím vážne, podľa motta: V každom povolaní sa skrýva nejaká šanca. No sotva to vyslovím, začne mi to pripadať také absurdné a komické, že sa musím rozosmiať. Ako dlho som sa už nezasmiala?

Max sa nesmeje. Stojí vo dverách a pozerá sa na nás chladne. Žiarli? V každom prípade z neho sála silná averzia voči takým typom, aký práve sedí vedľa mňa.

„Zasa si tu, Anton?“

Nevolá ho Bonzo. Prezývky sa mu zdajú smiešne. Detinské. Rozpráva ako učiteľ. Nie, rozpráva ako moja mama.

„Dobré ránko, Max.“

„Tak si sa znova objavil?“

„Ako vidíš.“

„A hneď si našiel prestretý stôl?“

„Hej, pomáhal som ho prestrieť.“

Max si vezme šálku, naleje si kávu, ale nesadne si.

„A čo je nové na ulici?“

„Stále ma to baví.“

„Zasa príde zima.“

„Tak sa nasťahujem k tebe.“

Max sa uštipačne zasmeje a pozrie sa na hodiny.

„Už musím,“ povie smerom ku mne.

Som z toho úplne zmätená. Kam chce ísť? K mame?

„A kedy…“ Môj hlas znie vydesene, sama si to všimnem.

„Ozvem sa neskôr.“

A je preč.

Bonzo sa na mňa zaškerí. „Zo mňa a Maxa nikdy nebudú kamaráti.“

„Na to by som teda sama neprišla.“

Ideme zas von. Už sa vyčasilo a je teplo, svieti slniečko. Bonzo hovorí, že nie je rád dlho v uzavretom priestore. Keď je pekné počasie, môže byť človek predsa vonku. Mne sa to páči. Mamu by som teraz stretnúť nemusela. A oco tu ešte nie je.

„Bol Simon v posledných mesiacoch rovnaký ako vždy?“

Premýšľam. „Bol živší a otvorenejší, aspoň niekedy.“

Bonzo zvraští čelo.

„Len niekedy?“

Áno. Simon sa niekedy otvoril a potom bol znovu uzavretý ako zvyčajne.

Bonzo to chce vedieť úplne presne. Opíšem mu jednotlivé príklady. Ako Simon dostal pri večeri záchvat smiechu, pretože mama tvrdila, že oco dal na šalát nesprávny olej. Ako sa dal bezprostredne do tanca, keď som cvičila na klavíri. Ako babičku spontánne pobozkal na tvár, až jej vhŕkli slzy do očí.

Stojíme pri rybníku. Túžobne sa pozerám na vodu. Nikto tu nie je, je ešte príliš skoro. Bonzo sa vyzlečie. Zmätene sa naňho dívam, potom odvrátim zrak.

„Poď, zaplávame si.“

„Nemám nič so sebou. Žiadne plavky.“

Uvedomím si, že sa správam trochu neprirodzene, ale nechcem sa pred Bonzom vyzliekať.

„Nebudem sa pozerať,“ sľúbi a hneď sa aj otočí.

Nechám si podprsenku a nohavičky a idem do vody.

Voda je trochu studená, veď je už koniec septembra. Pred štyrmi týždňami, nie, pred piatimi týždňami Simon… Alebo je to už šesť týždňov? Prečo to neviem hneď? Mama zrejme počíta dokonca aj dni a hodiny. Mám výčitky svedomia.

Odkedy Simon zmizol, ani raz som tu nebola.

Ani som nehrala na klavíri.

Nebola som v krčme a už vôbec nie v klube.

Okrem Maxa a Anniky som sa prakticky s nikým nestretala. Nesmiala som sa, nespievala som si.

Prestala som žiť.

Musím takmer plakať, keď na koži pocítim vodu a neskôr slnko, ktoré nás osuší.

Život môže byť taký krásny. Aspoň v niektorých chvíľach.

Potom sa za svoje malé šťastie hanbím.

„Čo je?“

„Ja si tu užívam a Simon…“

„Možno tiež.“

„Nezmysel.“

Bonzo sa tvári skepticky.

„Keby sa mal dobre, želala by si mu to?“

„To by sa ozval.“

Obaja chvíľu mlčíme.

„Nikdy si nerozmýšľala o tom, či niečo neberie?“

Asi zle počujem. „Máš to v hlave v poriadku?“

Teraz začnem byť naozaj agresívna, ale Bonzo ďalej trvá na svojom.

„Malý tichý Simon. Tancuje, smeje sa a bozkáva babičku. Existujú také pekné malé tabletky, jednu si vezmeš a je ti skvele.“

Dosť. Vstanem a oblečiem sa.

Už vôbec nič nehovorím.

Bonzo sa mi to snaží znovu vysvetliť.

„Aspoň sa nad tým zamysli.“

„Prehľadala som jeho izbu. Nič tam nebolo.“

„Bol by idiot, keby si drogy schovával vo svojej izbe.“

„Bol by idiot ako ty, keby ich bral.“

„Tebe je milšie, keď z neho zostane úbohý zmiznutý chudák.“

Nechcem už nič počuť.

Simon. Drogy. Smiešne.

Keď prídem domov, podá si ma mama.

„Akceptujeme Maxa, máme ho radi, ale aby sa teraz u nás sprchoval každý tulák…“

V tom okamihu jej dávam za pravdu.

Čo u nás vlastne ten bezdomovec robil?

Len nech si zostane tam, kam patrí. Na ulici.

Asi si už vychľastal mozog z lebky.

Volám Maxovi.

Nie je dostupný.

Nahovorím mu odkaz, rozprávam samé milé veci, láskyplné slová.

Dokonca sa mu ospravedlním za to, že tu bol Bonzo.

Niekto zvoní pri dverách.

Bonzo? Max?

Dvaja policajti.

To je teraz u nás bežná situácia.

Policajtov z nášho mestečka už poznám všetkých, aspoň si myslím.

Nechcú hovoriť so mnou, pýtajú sa na rodičov.

Je tu mama.

„Možno poznáte tú ruinu na Friedenstraße…“ začne jeden z nich váhavo.

„Simon!“ vykríkne mama.

„Nie, nie, ale dostali sme anonymnú informáciu. Zrejme sa tam tajne schádza mládež.“

Mama si pomáha cynizmom.

„Nech sa tam už schádza ktokoľvek, Simon s nimi asi nie je.“

Druhý policajt drží v ruke zošit. Je na ňom Simonovo meno.

„Ale bol tam.“

10. kapitola

Na tú pivnicu upozornil políciu anonymný telefonát.

Je to ten istý človek, čo z nás chcel pred niekoľkými týždňami vyraziť peniaze?

Prečo teraz dáva polícii cenné informácie zadarmo?

Čo z toho má?

Chce vyzradiť nejakú malú stopu, aby sa potom zase ohlásil nám a predsa len nás ešte skasíroval?

Nech o tej záležitosti premýšľame, koľko chceme, nie sme z nej múdri.

Pravdepodobne to bol niekto iný, hovorí polícia. Vôbec sa nesnažil zmeniť hlas.

Polícia prevráti ruinu a najmä pivnicu hore nohami.

Zaschnuté stopy od krvi, už staršieho dáta.

Vlasy.

Nejaké šaty.

Putá. Nôž.

Simonov pulóver.

Jedna krvavá stopa pochádza od Simona.

Opäť sa ma zmocní strach.

Bezradnosť však narastá namiesto toho, aby sa zmenšovala.

Čo sa tam stalo?

A predovšetkým: čo sa stalo Simonovi?

Hovorím s Annikou. Tá žena na stanici. Čo hovorila? Simon vyzeral, akoby spadol z bicykla. Poškriabaný na tvári, špinavé oblečenie, roztrhnuté nohavice. Kus látky odtrhnutý z jeho džínsov zachytený na pedáli – pofŕkaný krvou. Simon nespadol z bicykla. Simona zbili. Sme si tým istí. Volám na políciu. Nedvihne to však Susanne, ale Kröger. Aj z jeho mlčania viem, ako mu leziem na nervy. Zasa sa raz snažím ospravedlniť.

„Mám vám predsa dať vedieť, keď sa niečo dozviem, keď si niečo všimnem.“

„Už vieme, že v tej pivnici došlo k bitke.“

„Čo budete teraz robiť?“

„Vyšetrovať – čo iné?“

Vie málo a nepovie nič.

Aj ľudia od novín toho vedia málo, ale divoko špekulujú, predkladajú hororové scenáre, horšie než v mojich najstrašnejších snoch.

Simona mučili neznáme osoby.

Alebo svojich trýzniteľov poznal?

Zabili ho tam?

Nemala by sa prekopať záhrada pri dome?

Naraz vychádzajú na svetlo úplne nové skutočnosti.

V ruine sa už celé mesiace schádzala mládež, hovoria susedia. Usporadúvali sa tam žúrky.

Simon tam bol tiež. Prečo to nepovedali skôr?

Polícia tieto výpovede potvrdzuje. Ľudia sa sťažovali na hlasnú hudbu. Niekoľkokrát tam museli poslať hliadku. Ale väčšinou bola mládež už preč.

Jeden sused tvrdil, že z ruiny často počul výkriky. Výkriky bolesti?

Ďalší si spomína, že v záhradke pred domom niekto ležal a nehýbal sa. Vyzeral ako mŕtvy.

Iný tvrdí, že na chodníku zazrel bielu tabletku. Hovoril si, že to je asi liek proti bolesti hlavy. Teraz si myslí niečo iné.

Novinári volajú aj nám.

„Bez komentára,“ hovorí oco.

„Nevieme viac než vy,“ odpovedá mama.

Ja bez slova zavesím.

Už to nie sú len miestni novinári. Špekuluje sa o možnom zločine a objavujú sa aj reportéri z väčších bulvárnych novín. Fotografujú náš dom, školu, zrúcaninu. Je náročné prechádzať okolo nich bez toho, aby človek niečo povedal.

„V tom prípade napíšeme to, čo nám vykladajú druhí,“ vyhlási jeden z nich.

Znie to ako hrozba.

Idem do školy ako každý deň.

Cez prestávku vyhľadám chalanov zo Simonovej triedy.

„Niečo viete a nechcete mi to prezradiť,“ vyhŕknem. „Simon je možno po smrti a vy ste príliš zbabelí, aby ste mi povedali, čo sa stalo!“

Objaví sa môj triedny učiteľ pán Lemke. Chce ma upokojiť, ale ja sa nedám. Ukazujem na Yannicka, na Pazúra, na všetkých, ktorí sa so Simonom už roky kamarátia, športujú s ním.

„Tí všetci predsa boli v tej pivnici!“

Myslím na škriabance na Simonovej tvári, o ktorých hovorila pani na stanici – a na Pazúrove nechty.

Polícia chce s chalanmi z triedy hovoriť ešte raz.

Chcem byť pri tom.

Lenže nesmiem. To som si mohla myslieť.

Tá trocha krvi v pivnici ani zďaleka neznamená, že sa Simonovi niečo stalo, tvrdí Max.

„Ty nechápeš, že niečo nie je v poriadku?“ pýtam sa.

„Nikdy si nebola tajne na žúrke?“

Ale áno, bola.

„No vidíš, prečo by to malo byť v Simonovej triede inak?“

Berie ma do náručia.

Dnes som nejaká spurná.

Nechcem, aby ma chlácholil a upokojoval.

„Všetci predo mnou niečo taja. Aj ty si stále preč a ja vôbec neviem kde.“

Znie to trochu urazene a detinsky, ale Max ma neodbije úsmevom. Reaguje veľmi vážne.

„Mám sa vzdať všetkého ostatného vo svojom živote, aby som mohol byť stále s tebou?“

Áno, myslím si.

„Nie,“ hovorím.

To je posledné rozumné slovo, ktoré poviem.

Pretože potom zo mňa vytryskne celé moje zúfalstvo.

Robím Maxovi výčitky.

Tvrdím, že sa odo mňa odťahuje.

Že s ním nemôžem počítať.

Že sa ma snaží nenápadne zbaviť.

Jeho porozumenie je preč. Otvára protiútok.

Hovorí, že preňho boli posledné týždne peklom.

Že ho kritizujem, nech mi už pomáha akokoľvek.

Ešte nikdy sme sa takto nepohádali. Max odchádza. Počujem, ako sa za ním zabuchnú domové dvere.

Divoké žúrky v zrúcanine.

Alkohol a drogy.

Banda mladistvých.

Aj sex? Aj násilie?

V každom prípade tiekla krv.

„Kam na to všetko chodia?“ mrmle oco, keď ráno otvorí noviny a číta nové špekulácie.

V jednom bode si novinári nie sú istí: je Simon obeť alebo páchateľ?

Mama zapáli v okne sviečku. Vedľa Simonovej fotky. Vonku je novinár s fotoaparátom. Mama zatiahne žalúziu. Príliš neskoro. Už si ju vyfotil.

„Úplne nás obliehajú,“ vzdychne mama vynervovane.

„Uľahčuješ im to,“ odpovie oco.

„Prečo? Pretože na Simona myslím?“

Už zase sa jej v hlase ozýva zlostný podtón.

„Pretože svoje myšlienky vystavuješ verejne na obdiv.“

„Každý nedokáže svoje pocity skrývať ako ty. Keď pomyslím na tú pivnicu, čo sa tam dialo, na Simonovu krv… Ešte sa z toho zbláznim.“

Mama sa rozplače, kričí, začína sa triasť, vybehne z kuchyne. Oco za ňou nekonečne smutne hľadí.

Nasledujúce ráno je mamina veľká fotografia v jedných bulvárnych novinách. Vidno na nej, ako zapaľuje sviečku.

Zmizol jej syn úmyselne?

Je hlavou bandy mladistvých kriminálnikov?

Článok je plný desivých špekulácií. Píše sa v ňom o šikanovaní a vydieraní, z pivnice robia mučiareň. Ponižovanie mladších spolužiakov sa údajne natáčalo. Nahrávky sa šírili pomocou mobilov a internetu. Simon už nie je obeť, ale ten zlý.

Volám Susanne. Ako sa novinár dostal k takým informáciám?

„My sme nič nezverejnili, Lara. To sú číre špekulácie.“

„Takže klamstvá.“

„Dohady.“

„Nemôžete proti tomu nič urobiť? Nechcem, aby sa o mojom bratovi písali také špinavosti.“

Susanne sa na okamih zamyslí.

„Môžeš skúsiť presadiť opis udalostí, ako ich vidíš ty. Ale ak mám byť úprimná, veľmi to nepomôže.“

„Čo robí polícia?“

„Ešte stále sme nevyhodnotili všetky stopy z pivnice. Také veci chvíľu trvajú.“

Snaží sa mi toho ešte mnoho vysvetliť, ale ja ju už ďalej nepočúvam.

Zvoní mi mobil. Max?

Nie, Bonzo.

„Poondiati novinári.“

„Vďaka, že so mnou súcitíš.“

„Rád by som sa s tebou stretol.“

Som na Bonza ešte stále naštvaná. Predstava, že by Simon mohol mať niečo spoločné s drogami, je absurdná. Napriek tomu za ním idem.

„Polícia v tej ruine niečo prehliadla,“ hovorí.

S úžasom naňho civiem.

„Ty si tam bol?“

„Až vďaka mne tam začali hľadať.“

Sťažka preglgnem. „To ty si ten anonymný volajúci?“

Bonzo nič nechápe. „To sa teraz akože nesmie alebo čo?“

Rozprávam mu, ako nám pred niekoľkými týždňami volal muž so zmeneným hlasom. „Takže keď sme teraz počuli o anonymovi, mysleli sme si, že…“

Bonzova historka znie nasledovne: chodil po meste a hľadal niečo, kde by mohol prespať. U rodičov predsa zostať nemohol.

„Ani ty by si mi nepomohla, však?“ zaškerí sa.

Má pravdu.

A potom narazil na prázdny dom. Hneď mu došlo, že tu niečo nehrá. Potom objavil Simonov zošit. Zavolal teda anonymne na políciu. Malý tip od niekoho, kto nechce mať s policajtmi nič spoločné.

„Prečo si sa nepredstavil?“

„Pretože by sa potom zamerali aj na mňa a môj skromný život na ulici, povedal by som.“

„Musíš snáď niečo skrývať?“

„Kopu vecí, Lara.“

Vytreštím naňho oči, možno trošku naivne. Bonzo sa rozosmeje.

„Nič strašné. Jazda načierno, zopár krádeží v obchodoch, rušenie domového pokoja… Lenže keby sa to spočítalo, nevyzeral by som práve ako dôveryhodný svedok, nemyslíš?“

Musím mu dať za pravdu.

Bonzovi zmäkne hlas.

„Nemohol som vedieť, že vám už nejaký anonym volal a čo všetko sa po mojom telefonáte začne diať.“

„Nehovoril si, že si v tom dome niečo našiel?“

Bonzo prikývne.

„Tabletky.“

„Aké tabletky?“

Bonzo pokrčí plecami.

„Netestoval som ich.“

„A prečo polícia nič nenašla? Určite všetko obrátili hore nohami.“

„Nedívali sa do škár v stene ako ja.“

„Aj ja chcem ísť do toho prekliateho domu.“

Bonzo sa zaškerí. „Lenže to by bol priestupok.“

Spýtavo sa naňho pozriem.

„Polícia ten barák zapečatila.“

„Ty tam určite chodíš tiež.“

„Hej,“ prikývne Bonzo. „Lenže ja som stratená existencia.“

Len sa usmejem.

Vlezieme dnu cez pivničné okienko. Bonzo ho čiastočne vytlačil a nechal pootvorené.

Stojíme tam a rozhliadame sa.

Špinavé matrace, starý prehrávač, prázdne plechovky od piva, rozšliapnuté ohorky.

Na podlahe tmavá škvrna. Krv.

Začína mi byť nevoľno.

Bonzo rýchlo zareaguje. Zakryje mi ústa.

„Nesmieš ovracať dôkazy.“

Ideme plávať. Potom sedíme pri jazere.

Ja v plavkách, Bonzo v slipoch. „Neuškodí im, keď sa raz za čas operú,“ hovorí. To je pravda.

Nikto tu nie je, pretože je chladno, slnko už tak nehreje.

„No tak, každý to niekedy vyskúša.“

„V Simonovej izbe nič nebolo.“

„Máte veľký dom, Lara.“

Na povale som už dávno nebola.

Starý nábytok, staré šatstvo. Detské knižky. Môj domček pre bábiky.

Simonov obrovský plyšový medveď. Vyhral ho pred desiatimi rokmi v lunaparku.

Prehľadáme s Bonzom skriňu.

Rozvinieme starý koberec.

Otvoríme truhlicu s vecami na karneval.

Prejdeme všetko.

Ponáram sa do spomienok.

Myslím na časy, keď sme boli šťastná rodina. Alebo sme si to aspoň mysleli.

Pohladkám medveďa po hlave. Spadne mu nabok.

Vidím, že je vzadu narezaná.

Bonzo siahne do útrob medvedíka a vytiahne malý sáčok. Biely prášok. Ako sneh.

Trocha sa ho vysype na zem.

Zmieša sa s čiernym prachom z komína, ktorý v jemnej vrstve pokrýva doskovú podlahu.

Zatmie sa mi pred očami.

11. kapitola

Hľadáme ďalej. Nájdeme hašiš, ďalší prášok, tabletky. Je tu všetko. Dobre schované. Viac, než môže spotrebovať jeden človek, myslí si Bonzo.

Nechcem nikomu nič povedať. Ani rodičom. Ani polícii. Dokonca ani Maxovi, s ktorým som aj tak pohádaná. Nemôžem vôbec hovoriť. Úplne mi to vyrazilo dych.

Sedím s Bonzom v kuchyni. Pijeme kávu. Hľadím na Simonovu fotku a vyhorenú sviečku. Všetkých nás klamal. Môj brat je díler. Keď to vyslovím, Bonzo urobí odmietavé gesto.

„Raz si kúpiš jednu tabletku. Potom si ich kúpiš päť. Ideš na žúrku. Niekto povie: Nemáš niečo? Jednu mu dáš. Si snáď preto díler?“

„Mal tu schovaný koks!“

„Nezmysel. Trochu spídu. A šit. To skúsi niekedy každý.“

Zúrivo po ňom blysnem očami. Mám pocit, že ma vôbec neberie vážne.

„Kde k tomu prišiel? Ty to určite vieš.“

Bonzo pokrčí plecami. „Ja už dlho nič neberiem.“

„Ale poznáš tieto typy. Tak mi to povedz.“

Bonzo chvíľu premýšľa.

„Chodil Simon často do Frankfurtu alebo do Mannheimu, alebo do iného mesta?“

Zamyslím sa, potom pokrútim hlavou. Ale čo ja viem? Kde bol, keď údajne prespával u Yannicka?

„Simon je na takéto obchodovanie dosť mladý,“ mrmle Bonzo a šúľa si cigaretu.

Karhavo sa naňho pozerám.

Ignoruje môj pohľad.

Otvára okno.

Takmer zhodí Simonovu fotku.

Fajčí.

„Zrejme existuje nejaký sprostredkovateľ. Vyzdvihne tovar vo Frankfurte. Alebo priamo v Amsterdame alebo tak.“

„A Simon ho predáva v škole.“

„Možno zásobuje aj základnú školu a reálku.“

Nedokážem si to predstaviť. Proste by som to na Simona nepovedala.

Bonzo uhádol moje myšlienky.

„Nie je to také ťažké, ako si myslíš. Keď vedia, že máš prístup k tovaru, jednoducho sa spýtajú, ty im ho dáš, oni ti strčia bankovku.“

„Ale prečo Simon zmizol?“

„Tipujem, že došlo k nejakej nepríjemnosti.“

Bonzo šikovne odfrngne nedopalok cigarety do drezu.

Zásah. Tiché zasyčanie. Zaškerí sa.

Keby to videla mama, zúrila by.

„Buď nemal dosť tovaru, alebo mal nekvalitnú drogu, alebo chcel priveľa prachov – ja neviem. Problémy so sprostredkovateľom. Alebo so zákazníkmi. Asi to nerobí dlho, je naivný, až príliš dobrý.“

To znie vierohodne. Simon bol naozaj vždy naivný a až príliš dobrý, dokonca aj pre dievčatá. Ale taký človek by predsa vôbec nezačal obchodovať s tabletkami alebo so spídom.

Bonza moje argumenty nepresvedčia.

„Pri drogách často skončia fakt sympaťáci.“

„Myslíš seba?“

Bonzo sa zasmeje, nedotkne sa ho to. Už opäť si šúľa cigaretu.

Chvíľu mlčíme. Naraz mi vhŕknu do očí slzy. Smútok ma už neprepadáva tak často, ale prichádza veľmi nečakane.

Bonzo sa prisunie bližšie ku mne, pohladí ma po vlasoch. Je cítiť potom a tabakom. Max vonia jednoznačne lepšie. Ale nie je tu.

Napriek všetkému idem do školy. Počúvam zvláštne veci.

Simon bral drogy už dlhšie, tvrdí Yannick. Preto mal niekedy takú povznesenú náladu. Ako to, že som si to nevšimla?

„Prečo si mi to nepovedal skôr?“

Pokrčí plecami.

„Aj ty niečo berieš?

Yannick krúti hlavou.

„S kým sa teda kamarátil?“

„Spýtaj sa Pazúra.“

Pazúr sa len smeje.

„Najprv to bol taký sraľo, potom babrák. S takými ľuďmi sa ja nekamarátim.“

Tomu sraľovi ešte rozumiem. Simon nikdy nebol hrdina.

„Prečo babrák?“

„Tovar zdražel.“

„Za to určite nemohol! Je tu predsa sprostredkovateľ a potom ešte niekto, kto tovar obstaráva a rozdeľuje…“

Použila som to málo znalostí, čo som získala od Bonza, aby som na Pazúra urobila dojem.

„Než to prevzal Simon, boli ceny dlho stabilné.“

„Kto to robil pred ním?“

Pazúr sa na mňa útrpne pozrie.

„No tak, povedz.“

„Na to zabudni.“

„Pôjdem na políciu.“

„Len choď.“

Vedeli to všetci. Simon predával drogy. Niektorí si ich kupovali, mnohí to tušili. Nikto mi nič nepovedal. Nechali ma celé týždne tápať. Mňa, mojich rodičov, políciu. Aj teraz držia jazyk za zubami. Dopočujem sa len to, čo už viem. A pred svedkami všetko zaprú.

Chcem hovoriť s Maxom. Nemôžem ho zastihnúť. Nechám mu odkaz v hlasovej schránke. Ospravedlňujem sa za svoje výčitky, za našu hádku. Prosím ho, aby sa mi ozval.

Konečne esemeska: Som v strese. Zavolám, len čo budem môcť. Max.

Nemám ani tušenia , kde je a čo robí.

V novinách žiadna zmienka o drogách.

Píšu, že Simon bol hlavou bandy mladistvých. Je to špekulácia, ktorá sa zdá čím ďalej, tým pravdepodobnejšia, tvrdia.

Zmizol, pretože chcel uniknúť pred spravodlivým trestom.

Noviny sa odvolávajú na svedkov, ktorí si neželajú byť menovaní. Na Simonových bývalých kamarátov. Na mladistvých, ktorí mali zo Simona strach.

Strach zo Simona.

Akoby niečo také bolo možné.

Volám Susanne.

„V pivnici sa odohrala bitka, to je pravda. Našli sme rôzne stopy krvi, bola tam aj Simonova, to je pravda. Ale kto koho zmlátil, to nedokážeme zrekonštruovať. Mladí držia jazyk za zubami.“

Jasné.

„Lara, ak vieš viac, teraz máš príležitosť zdôveriť sa mi.“

Mám sto chutí povedať jej o drogách. Ale nedokážem to. Azda mám strach, že by to rodičov dorazilo. Alebo že sa to dostane do novín. Obraz bezškrupulózneho mladistvého kriminálnika by bol dokonalý. V každom prípade nepoviem nič.

Sedíme s Bonzom pred staničnou kaviarňou. Tu sa aspoň môže fajčiť. Keď mama objavila v dreze ohorky z cigariet, dostala záchvat. Zabudla som ich vyhodiť a poriadne vyvetrať.

„Prečo som vyskúšal spíd a šit?“ opakuje Bonzo moju otázku a ja prikývnem.

„Si na večierku, niekto ti niečo ponúkne. Keď odmietneš, už k nim nepatríš.“

„Mne nikdy nikto nič neponúkol.“

Bonzo sa zaškerí.

„Zrejme si ešte vzornejšia než tvoj braček. Máš sedemnásť rokov a už si zasnúbená.“

„Nehovor nezmysly.“

„Nie si snáď zasnúbená s Maxom?“

„Prestaň.“

Som urazená, Bonzo sa vzchopí.

„Keď ľudia niečo zoberú, dostanú sa do nálady. Simon bol naraz zrejme rovnako skvelý ako ostatní. A keď taký pocit raz zažiješ, chceš ho mať znova a znova.“

Simon naozaj mával v posledných mesiacoch „superskvelú“ náladu. Možno má Bonzo pravdu.

„Spíd býva fakt silný. Nikto na teba potom nemá. Vydržíš večne, nemusíš spať, dokážeš všetko, čo si zmyslíš.“

Vytreštím naňho oči. Bonzo sa zaškerí.

„Môžeš to vyskúšať, ešte ho trochu zostalo.“

„Vzal si si ho niekedy?“

Bonzo vyberie balíček s tabakom.

„Vyskúšal som veľa vecí. Aj hašiš. Ako taký blbec. Ale už o to nestojím. Ide to do peňazí a si stále závislá od toho, kto ti drogy zaobstaráva. Býva to dosť nebezpečné.“

„Myslíš drogy alebo priekupníkov?“

„Oboje. A navyše z toho svinstva postupne zblbneš.“

Bonzo urobí grimasu, akoby mi to chcel dokázať. Oblizne cigaretový papierik.

„Ja zostanem pri alkohole a cigaretách. Tak aspoň viem, na čom som.“

Večer nemôžem zaspať.

Spočiatku si všetci mysleli, že sa Simonovi niečo stalo. Chlapci ako on z domu neutekajú. Teraz si všetci myslia, že mu tieklo do topánok a musel sa vytratiť.

Samé obete, jediný páchateľ. Práve Simon.

Len rodičia a ja sa oňho ešte bojíme.

Máme strach, že mu predsa len niekto niečo urobil.

Možno obchodníci s drogami?

Ten, kto mu dodával tovar a nútil ho, aby ho predával v tunajších školách.

Kto je ten človek, čo ho do toho zatiahol?

Kto urobil z môjho brata drogového dílera?

Zrejme niekto, komu chcel Simon imponovať.

Koho by si želal za kamaráta.

Yannick? Pazúr?

Nejaký starší chalan z basketu?

Bojím sa o Simona čím ďalej, tým viac.

Nielenže zmizol.

Odohrala sa bitka.

Je zranený.

Ušiel.

Ale kde je teraz a prečo sa neozýva?

Je v nebezpečenstve.

Cítim to.

Znovu volám Maxovi. Zasa len schránka.

Hovorím mu, že ho práve teraz strašne potrebujem.

Prosím ho, aby sa mi čo najskôr ozval.

Max volá až o polnoci. Áno, aj jeho mrzí, že sme sa pohádali. Počúva, čo mu rozprávam o Simonovi. Vypytuje sa, ale nič nekomentuje.

Potom príde rana.

„Lara, kamaráti ma pozvali na pár dní na hory.“

Musím si sadnúť, tak ma tá správa zasiahne. Nemôžem však nič povedať. Max hovorí ticho a naliehavo.

„Rád by som s nimi šiel. Premýšľam. Chcem nabrať sily. Som v koncoch.“

„Môžem ti tam zavolať?“

„Neviem, či tam bude signál.“

Potláčam plač. Nechcem, aby si to všimol.

„Pochop ma, prosím, potrebujem len trochu času pre seba.“

Mlčím.

„Ozvem sa ti. V každom prípade. Sľubujem.“

Zavesím. Plakať začnem až potom.

Kedysi by som si o takých problémoch pohovorila s rodičmi. Dnes už neverím, že mi dokážu pomôcť. A teraz mi nezostal ani Max.

Už to doma neviem vydržať.

Oblečiem sa a idem. Vonku je ešte tma.

Bonza nájdem ľahko. Odkedy polícia kontroluje zrúcaninu, prespáva v parku, väčšinou blízko fontány.

Má tak pocit, že je pri mori, hovorí.

Zobudím ho. Pýtam sa, či nemá kamarátov vo Frankfurte, Mannheime, Berlíne alebo v Hamburgu. Ľudí, čo sa poflakujú všade, ako on. Či by im nemohol poslať Simonovu fotku. Jednu mám v mobile.

Bonzo hovorí, že by si nerobil veľké nádeje, ale skúsiť to môže.

Urobíme to hneď.

Sedíme na lavičke, pijeme pivo, mlčíme. Bonzo fajčí.

Skoro hodinu sa nič nedeje.

„Zajtra si vezmem na paškál Pazúra a Yannicka,“ zamrmle Bonzo odrazu.

„Už som s nimi hovorila.“

„Ja hovorím inak.“

Rozumiem: nemyslí tým len slová.

„Som rada, že si tu, Bonzo,“ hovorím potichu.

„Také niečo počujem málokedy.“

„Rada ti to zopakujem.“

„Prosím.“

Než stačím niečo povedať, zabzučí mobil.

„Motá sa tu.“

„Kamoš z Frankfurtu,“ hovorí Bonzo.

Spadne mi kameň zo srdca. Zhlboka sa nadýchnem a zase vydýchnem.

„Takže je predsa len tam!“

„Vyzerá to tak.“ Bonzo naťuká esemesku: „Čo robí a kde je?“

Myslím na to, že strýko Sebastian polepil okolie stanice plagátmi so Simonovou fotkou, no neobjavila sa žiadna použiteľná informácia. Ako je možné, že to teraz išlo tak rýchlo? Pretože Bonzo pozná tých správnych ľudí, ktorí sa pretĺkajú na ulici?

Znamenalo by to, že aj Simon žije na ulici?

Mobil zabzučí znovu.

„Niečo s Gringom,“ tak znie odpoveď na Bonzovu otázku.

V tom šere nevidím Bonzovi do tváre, ale počujem, ako sa nadýchne.

„Kto je Gringo?“ pýtam sa.

„Nemám tušenia,“ klame Bonzo.

„Klameš.“

Ticho.

„Je nebezpečný?“

Ticho.

„Hovor so mnou!“

Ticho.

Kričím naňho.

Búšim doňho päsťami.

Chytí ma pevne za zápästia.

To ma rozzúri ešte viac.

Nadávam mu tými najhoršími výrazmi, aké poznám. Špinavec, hajzel sú ešte z tých miernejších.

Ale Bonzo mlčí.

„Max má pravdu. Ľudí ako ty treba ignorovať.“ To bolo odo mňa nefér.

„Prečo za mnou teda chodíš?“

Protože tu nie je Max, pomyslím si. Ale povedať to nechcem. Bonzo sa vypytuje ďalej.

„Kdeže je teraz ten tvoj Max?“

Jeho slová bolia.

Bonzo ma ešte stále pevne drží. Zúrivo mu vrazím hlavou do žalúdka. Zaúpie, pustí mi zápästia.

„Choď do riti, krava sprostá!“

Idem.

Cestou domov zo mňa zlosť pomaly vyprcháva.

Prečo som na Bonza tak vyletela?

Koniec koncov, zohnal mi informácie.

Aj keď si myslím, že mi niečo dôležité zamlčuje.

Simon žije. Je vo Frankfurte.

Najradšej by som zobudila rodičov a povedala im to.

Ale nakoľko sa tomu dá veriť?

Neviem, čo vlastne cítim.

Radosť, že žije.

Strach, že je v nebezpečenstve.

Pochybnosti, či je to všetko naozaj tak, ako si myslím.

Neistota, kde je a čo robí.

A ešte stále zvyšok zlosti na Bonza. Postupne sa z nej stáva vzdor. Ja ti ukážem. To, čo mi zamlčuješ, vypátram sama.

Musím ísť do Frankfurtu. Okamžite.

Zbalím si to najnutnejšie.

Môj mobil má Bonzo.

Keď sme sa pohádali, zabudla som naň.

Musím si kúpiť nový.

Rada by som si pohovorila s rodičmi, ale oni by ma nikam nepustili, tým som si istá. Plač, žobronenie, zákazy, prosby, krik, zúfalstvo – o to nestojím. Musím nájsť Simona!

Najlepšie bude, keď sa vydám za strýkom Sebastianom. Proti tomu nemôžu naši nič mať. Určite mi pomôže. Zavolám mu, ale hovor sa končí v hlasovej schránke. Oznámim mu svoju návštevu.

Rodičom napíšem krátky list: Nehnevajte sa, ale musím nájsť Simona. Zastihnete ma u strýka Sebastiana. Budem sa pravidelne ozývať, sľubujem.

Chcela by som ešte dodať, že ich mám rada.

Ale nedokážem to. Oči mám plné sĺz.

Vezmem si ruksak a idem.

12. kapitola

Frankfurt, samozrejme, poznám. Bola som tu veľakrát s kamarátkami. V sobotu sme sem často chodili na nákupy. Prechádzali sme sa po uliciach a prezerali si obchody, skúšali oblečenie, bavili sa, hodnotili chalanov a občas sa nechali pozvať na kávu. Jasné, narazili sme aj na podivné typy, o mnohých sme si mysleli, že fetujú. Špekulovali sme, čo asi berú – hoci sme o tom nemali ani poňatia. Aspoň u mňa to tak bolo. A u Anniky asi tiež. Ale u ostatných?

Stojím pred stanicou. Je to úplne iný pocit, byť tu odrazu sama. Nemám náladu na dobrodružstvo, nechce sa mi túlať po meste a niečo si skúšať. Pripadám si tu cudzia. A malá. Frankfurt nie je zasa taký veľký, ale aj tak mi v tejto chvíli pripadá hrozivý. Deje sa tu množstvo vecí, o ktorých nič neviem, zrejme si ich ani nedokážem predstaviť. Niektoré jeho tváre nepoznám a ani ich nechcem spoznať. Tu môže človek ľahko zmiznúť. Tu je človek možno aj rýchlo mŕtvy.

Postavím ruksak na zem a prikrčím sa pod stromčekom v par číku pred stanicou. Potom vytiahnem plán mesta. Rada by som si zapamätala najdôležitejšie ulice, aby som sa doň ne musela pozerať každú chvíľu. Nechcem, aby si ľudia hneď všimli, že nie som tunajšia. Chcem sa správať, akoby som sem  patrila. Vybavujem si mamine varovania. Pritiahnem si ruksak k telu, zovriem ho medzi lýtkami. Len aby ma hneď neokradli.

Bez kamarátok a rodičov si pripadám taká malá a neistá! Vôbec sa necítim dospelo. Samotná Lara vo veľkom meste. Smiešne. Frankfurt predsa poznám. Len neviem, kde mám začať Simona hľadať.

Stanica možno nie je zlý východiskový bod. Simon zrejme pricestoval práve sem, presne ako ja.

Stál tu pred hlavným vchodom s ruksakom v ruke a rozhliadal sa. Presne ako ja.

Nevedel, kam ísť. Ja viem aspoň to. Z telefónneho automatu ešte raz zavolám strýkovi Sebastianovi. Domov a na mobil. Hovorím so záznamníkom a s odkazovou schránkou. Poviem mu, na čo som predtým zabudla: že pri sebe momentálne nemám mobil a že sa mi nedovolá. Potom sa rozhodnem, že to risknem, a vyrazím k nemu. Nie je to ďaleko – a hádam si tam budem môcť aspoň nechať ruksak.

Neotvára. Premýšľam, čo mám robiť. Potom sa premôžem a zavolám z telefónnej búdky rodičom. Dopadne to tak, ako som očakávala. Mama plače a kričí do telefónu, vyzýva ma, aby som sa okamžite vrátila domov a pustila z hlavy tú hlúpu akciu, ako hovorí. Nechce stratiť ďalšie dieťa, to by neprežila. Navyše strýko na tri dni odcestoval, rád by mi to povedal sám, ale môj mobil berie ten bláznivý Anton. Jej deti ušli z domova, bez mobilu, čo to s nami len je, chcela by byť mŕtva.

Zavesím. Toto nechcem počúvať. Chcem hľadať Simona. Keď sa im to nepáči, keď ma nepodporia, je to ich problém. Simon je vo Frankfurte, tým som si istá. A myslím, že potrebuje pomoc.

Pozriem sa na ruksak. Kam mám ísť? Potom dostanem nápad. Annikina staršia sestra je tu na praxi v nemocnici. Býva v ubytovni sestier. Dve-tri noci by som mohla bývať u nej, myslí si Annika, keď jej zavolám. Dohovorí to s Juliou. Prisahá mi pri všetkom, čo jej je sväté, že našim neprezradí, kde som.

Kým vyjdem z búdky, chvíľu váham. Nemám zavolať Susanne? Predsa len ju do toho zasvätiť? Rozhodnem sa, že nie. Políciu môžem zapojiť dodatočne. Najprv budem Simona hľadať sama.

Zo začiatku sa mi zdá, akoby na stanici stále niekto prichádzal a odchádzal. No nie je to tak. Dosť ľudí tu len tak postáva, akoby na niečo čakali.

Keby som sa vedela pozerať ako Bonzo, asi by som skôr zistila, o čo tu ide. Kto má čo na predaj, kto chce čo kúpiť? Kto len tak postáva a kto hľadá príležitosť?

Dvaja ľudia do seba krátko vrazia a potom sa ospravedlnia. Predal jeden druhému drogu?

Starý muž osloví mladú dievčinu. Chce od nej niečo? A ona bude súhlasiť?

Mládež, čo sa navzájom provokuje a strúha na seba grimasy. Flákajú školu? Kedy boli naposledy doma?

Muži, ktorí sa mlčky opierajú o stenu a od skorého rána popíjajú pivo. Nemajú prácu alebo čakajú, že sa im naskytne nejaký obchod?

Čo ten človek, čo čupí tamto naproti a sústredene hľadí za starou paňou, ktorá pomaly prechádza cez námestie s kabelkou voľne prevesenou cez plece? Teraz vstáva, ide za ňou…

„Čo tu robíš?“

Dvihnem oči. Predo mnou stojí policajt.

„Sedím a čakám.“

„Môžem vidieť tvoj preukaz?“

Rada by som mu povedala, že mi má vykať, že sa má dať vypchať alebo jednoducho niečo odvážne a  nenútené, ale naraz mám plné gate. Ohlásili ma rodičia ako nezvestnú, zatiahli do toho políciu?

Blbosť, som mimo domu len pár hodín. Kvôli sedemnásťročnému dievčaťu, ktoré navyše nechá doma odkaz a potom sa ohlási telefonicky, nebude polícia robiť manévre. Veď aj v prípade Simona boli spočiatku dosť laxní. Mladí ľudia niekedy ujdú z domova, basta.

Ukazujem policajtovi svoj preukaz.

Snažím sa skryť, že sa mi trasie ruka.

Hnevá ma, že mám z neho strach.

„Na koho tu čakáš?“

„Na rodičov. Pricestujú vlakom z Mannheimu.“

To by mi tak ešte chýbalo. Ale slovo rodičia policajta upokojí. A odkaz na vlak z Mannheimu vysvetľuje, prečo slušné dievča ako ja vysedáva od skorého rána pred stanicou.

„Choď radšej dnu a čakaj tam,“ radí mi. „Alebo na nástupišti. Tu je to predsa len trochu…“ – obzerá sa okolo seba – „nevľúdne.“

Chcem sa ho zbaviť, a tak prikývnem, vstanem a vlečiem sa smerom k staničnej budove.

Zvonku sa mi hlavná stanica vlastne celkom páči. V tomto meste s hypermodernou, chladnou výškovou výstavbou pôsobí príjemne staromódne. Tá budova má najmenej sto rokov, pomyslím si a môj pohľad kĺže po fasáde až k hodinám. Vyzerá takmer útulne. Ale dnu nejdem.

Policajt zmizol. Aj stará pani, ktorú som pozorovala. Len muž, o ktorom som si myslela, že jej chce ukradnúť kabelku, je ešte stále tu. Zadovážil si kávu a potom sa zas posadil. Na svojom od hade ľudí by som ešte mala popracovať.

Poflakujem sa po staničnej štvrti. Hore po Kaiserstraße, dole po Münchnerstraße, potom hore po Taunusstraße a potom po priečnych uliciach medzi tými tromi. Množstvo obchodov. Zopár starosvetských obchodíkov, vedľa lacný tovar. Ovocie, zelenina, potraviny. Kaviarne, do ktorých sa mi nechce. Sexshop. Plno ľudí. Niektorí sa tlačia dopredu, iní len tak postávajú. Zmes jazykov, skoro žiadnemu nerozumiem. Pripadám si ako v cudzine. Na ďalšom rohu skupinka turistov. Mladíci s otvorenými fľaškami piva v rukách. Necítim sa dobre. Hanbím sa za svoju neistotu, pretože si myslím, že má niečo spoločné s mojimi predsudkami. Nikdy som predsa nechcela žiadne mať.

Kúpim si mobil. Čo najlacnejší. Mám sto chutí zavolať Bonzovi. Ale neurobím to. Nech si len nemyslí, že ho potrebujem.

Keď si spomeniem na Maxa, niečo sa vo mne kŕčovito stiahne. Odcestoval preč, na niekoľko dní. Povedal, že potrebuje odstup, ale znelo to ako rozchod. Veľmi to bolí.

Znovu volám Annike. S Juliou už všetko zariadila, hovorí. Jej sestra má dnes službu až neskôr, takže si môžem rovno odniesť ruksak do ubytovne.

Juliu, samozrejme, poznám z čias, keď ešte bývala doma a ja som sa s Annikou viac kamarátila.

„Prišla si si užiť veľkomesta?“

Prikývnem.

„Nebudem sa ťa pýtať, na ako dlho a prečo práve uprostred školského roka.“

„To je od teba milé.“

„Zrejme to súvisí so Simonom.“

„Takže sa predsa len pýtaš.“

Jedna nula pre mňa. Julia zmení tému.

„Tu je kúpeľňa, alebo skôr taká bunka.“

Je to naozaj bunka z plastu. Keď človek sedí na záchode, môže mať nohy pod sprchou a umývať si vlasy v umývadle, také to tu je tesné.

„Tam je tvoja spálňa.“

Karimatka pri nohách jej postele.

„Veci si daj sem.“

Ukáže mi miesto pod stolom.

„Kuchyňa.“

Dvojplatnička, miniatúrna odkladacia plocha.

„Špajza.“

Skoro prázdna chladnička.

„Vstupenka.“

Podá mi náhradný kľúč.

Poviem len: „Ďakujem.“

Behám po meste. Večne. Civiem na ľudí. Kde je Simon? Kto by ho mohol poznať? Čo robí? Znovu prečešem staničnú štvrť, pretože neviem, kde inde by som mala hľadať. Tu predsa musel byť. Aspoň prvý deň, čo bol vo Frankfurte. Ale kam šiel? Kde sa usadil? Kde prespáva?

Staničná štvrť je miestom všetkých stratených existencií, vyhlásil Max, keď sme sa raz rozprávali o Frankfurte a o tom, že by tam chcel študovať. Vtedy sa mi to zdalo poetické. Dnes mi to znie skôr hrozivo.

Tu sa bojím o svojho bračeka hádam ešte viac než doma. Napriek tomu cítim väčšiu nádej. Pretože niečo robím, nečakám so založenými rukami.

Chodím bezcieľne po meste mnoho hodín. Na smrť unavená sa vydám späť k Juliinej ubytovni. Cestou kúpim nejaké potraviny. Koniec koncov, bývam u nej, takže aj ja môžem niečím prispieť do domácnosti. Vyberiem si peniaze z bankomatu. Škoda, že som si nevzala tých tristo eur zo Simonovej izby.

Ukladám veci do chladničky, keď prichádza Julia. Usmieva sa, keď vidí, čo som nakúpila.

„Budeme variť?“

Urobíme si špagety s paradajkovou omáčkou.

„Inak nebývam tak dobre zásobená,“ poznamená Julia.

„Vďaka, že u teba môžem zostať…“

„Naveky to nepôjde. Vlastne je to zakázané.“

Tvárim sa neisto. Julia sa smeje.

„Robia to všetci. Len si musíme trochu dávať pozor. Oficiálne hostia o jedenástej večer odchádzajú, jasné?“

Najeme sa, umyjeme riad. Vysvetľujem jej, že neviem, kde mám hľadať.

„Netušíš, kde sa schádzajú feťáci?“

„Keď naozaj chceš drogy, dostaneš ich všade. Na školskom ihrisku, na žúrke, v krčme, na ulici…“

Julia rozpráva o svojom štúdiu a o ostatných sestričkách, o niekoľkých ošetrovateľoch, ktorých tam majú, o milých aj arogantných lekároch, o šialenom pracovnom čase. Je rada, že tu má niekoho, kto všetky tie reči ešte nepozná, pre koho sú nové. Hovorí a ja ju aspoň počúvam.

„Musí to byť riadne frustrujúce,“ hovorím.

Smeje sa.

„Zrejme to znie, akoby som robila sestričku už najmenej dvadsať rokov. A pritom som ešte ani neskončila školu.“

„Možno to pre teba nie je to pravé.“

„Aj ja si niekedy myslím, že som mala študovať.“

„To predsa ešte stále môžeš.“

„Musela by som si dorobiť maturitu. Potom už budem príliš stará.“

„Príliš stará na čo?“

Zase sa zasmeje. Julia je veselý človek, páči sa mi. Praktická, aktívna, nie je taká romantická a nerealistická ako občas Annika.

Julia ide do kúpeľne ako prvá. Snažím sa poukladať si veci tak, aby zostali pokope a veľmi nezavadzali. Začujem zapípanie. Inštinktívne siahnem po mobile, ktorý leží na stole. Keď si všimnem, že nepatrí mne, ale Julii, je už neskoro. Videla som, čo tam stojí: Kedy sa uvidíme? Max.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .