Záhadné zmiznutia – Prípad Madison

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Phillip Margolin, Ami Margolin Rome

Záhadné zmiznutia – Prípad pre Madison – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

V tíme?

Vpriebehu predpoludnia získala Madison povedomie o tom, ako to v škole funguje. Urobila si jasnú predstavu, kde je ktorá učebňa, kde sa zhromažďujú šiestaci a kde žiaci z ostatných ročníkov, a aj o tom, ktoré teritóriá si zabrali deviataci. Ann sa jej však nájsť nepodarilo. Nikto by jej nevyhovoril, že sa jej prihodilo niečo zlé.

Keď človek vyrastá v dome, kde sa nikto nepozastavuje nad polnočnými telefonátmi z väznice a kde sa nad rannou porciou kukuričných lupienkov bežne preberajú vražedné nástroje, má sklon pomýšľať hneď na najhoršie. A Madison myslela na najhoršie aj vo chvíli, keď vkĺzla do náhodne vybranej lavice v učebni prírodopisu, ktorý mala na rozvrhu ôsmu hodinu. Bola taká zamestnaná vymýšľaním hrôzostrašných scenárov, že sotva vnímala učiteľovo jednotvárne mrmlanie o tom, aké skvelé budú jeho hodiny (aj keď za iných okolností by bola predstavou, ktorú sa usiloval vykresliť, absolútne nadšená).

„Hej,“ zašepkal ktosi vedľa nej, „nie je ti nič?“

Mykla sa, kto to hovorí. V lavici vedľa nej sedel dlháň so zelenými očami, s pehavým nosom a ryšavým vrabčím hniezdom.

„Nie, nič mi nie je, som v poriadku,“ odpovedala. Nechcela na sebe upútavať pozornosť.

„Vieš, aké slovo píšu ľudia vždy chybne?“ spýtal sa.

Madison sa cítila zaskočená. V hlave jej to pracovalo na plné obrátky, ale nič jej neprišlo na um.

„Hmm, neviem,“ zašepkala po chvíľke.

„Chybne!“ odpovedal tichým hlasom. Madison chvíľu nechápala a potom jej z hrdla proti jej vlastnej vôli uniklo zachichotanie. Zagúľala očami.

Učiteľ prestal hovoriť a otočil sa k nej. „Dúfam, že vás príliš nevyrušujem v dôvernom rozhovore s mladým mužom, slečna…?“

„Ehm… Madison. Madison Kincaidová,“ odpovedala a cítila, ako ju oblieva horúčava.

„A váš priateľ?“

„Jake Stephenson, pane,“ odpovedal chalan.

„Takže, slečna Kincaidová a pán Stephenson, dovolíte mi, prosím, pokračovať vo výklade?“

„Prepáčte,“ zamrmlala Madison. Na Ann na chvíľu zabudla. Takto si zakončenie prvého dňa v novej škole rozhodne nepredstavovala.

Hneď po hodine sa musela ponáhľať do šatne, aby sa prezliekla na tréning, kde sa malo rozhodnúť o tom, kto sa dostane do futbalového výberu školy. Keď vyšla z triedy, ktosi jej poklopal po pleci.

„Toto je pre teba,“ povedal ryšavý chlapec a podával jej poskladaný list papiera. Madison ho rýchle otvorila. Bol to strašne zábavný obrázok – bol na ňom učiteľ prírodopisu, ako na nich vrieska. Zazubila sa a dvihla hlavu, ale ryšavý chalan bol už preč.

Toto je fakt zvláštne, pomyslela si. Bola zmätená. Prečo… Nemohla si spomenúť, ako sa ten chalan volá, pretože keď sa predstavoval, prežívala pocit strašnej hanby a z diania okolo seba nevnímala vôbec nič. Chce sa stať jej kamarátom? Madison nikdy nemala skutočného kamaráta chlapca. Ale teraz nebol čas premýšľať o takých veciach, lebo sa musela sústrediť na futbal.

V šatni sa už ničím nezdržiavala a rýchlo na seba navliekla tričko, šortky a ponožky, obula si kopačky a pripevnila chrániče predkolení. Keď potom vychádzala na ihrisko, nemohla si nevšimnúť, že medzi hráčkami, ktoré sa práve pokúšajú dostať do školského družstva, stále chýba Ann.

„Takže ty si nebola nervózna preto, že si dnes prvý deň v novej škole, bola si nervózna z futbalu.“

Madison sa otočila. Vedľa nej opäť stál ten ryšavý chalan a na sebe mal športový úbor a kopačky.

„Jéj, ahoj…“

„Jake. Prepáč, doteraz som nemal príležitosť predstaviť sa, ako sa patrí.“

Madison sa páčil Jakov južanský prízvuk. Aj spôsoby mal bezpochyby oveľa lepšie, než bolo správanie jej starých spolužiakov na Lewisovi a Clarkovi.

Opäť sa začervenala. „Ja som Madison.“

„Jasné, ja viem.“

„Vďaka za obrázok.“

„Nemáš za čo.“

„A aby bolo jasné, neznepokojovala som sa pre futbal.“

„Nerobila si si starosti s výberom do tímu? Tak to musíš byť dobrá,“ usmial sa Jake.

„No, to neviem,“ odpovedala Madison a cítila, že tvár jej opäť zaliala červeň, v ten deň už tretí raz. „Ale viem, ako sa kope do lopty. A nechcem celý rok sedieť na striedačke.“

„Dokážeš to.“

„Vieš, aký mám problém? Bojím sa o Ann. To je moja najlepšia kamarátka. Za celý deň som ju tu ani raz nevidela. Od piatich rokov hráme spolu, vždy v rovnakom družstve. Som si istá, že ona by výber nikdy neprešvihla.“

„Určite sa čoskoro objaví,“ povedal Jake, ale zdalo sa, že aj on sa pozastavuje nad Anninou neprítomnosťou.

Madison cítila, že Jake chce ešte niečo povedať, ale jeho pozornosť náhle vyrušilo čosi, čo sa robilo na ihrisku. „Vyzerá to, že chcú začať. Musím bežať. Veľa šťastia.“

Madison sa pripojila k skupinke okolo trénerky dievčenského družstva. Trénerka Davisová bola vysoká chudá žena s tmavoplavými vlasmi splývajúcimi na plecia a s bledou pokožkou. Mala na sebe tepláky a tričko, a ako sa dievčatám prihovárala, pohadzovala si v ruke loptu.

„Zdravím vás, dámy. Dnes sa budú vyberať členky tímu, ktorý má potenciál stať sa najlepším v meste. Vidím tu veľa známych tvárí. Som rada, že si prišla, Marci,“ vyhlásila trénerka Davisová a usmiala sa na deviatačku, ktorá pri obede terorizovala Madison. „Si pripravená znovu sa podieľať na výhre nášho tímu v súťaži? A čo vy tam, Ashley, Jennifer? Mám radosť, že tu vidím toľko hráčok, ktoré boli v našom víťaznom družstve.

A ako vidím, zišlo sa tu dnes aj mnoho nových tvárí. Dúfam, že ste dobré. Pretože tento tím je skvelý a neberieme doň len tak hocikoho. Chcem, aby sa tu dnes hral skvelý futbal. Takže sa dajme do práce, nech vidím, čo vo vás je.“

Pred rozcvičkou dala trénerka dievčatám zabehnúť zopár koliesok okolo štadióna. Potom ich zaviedla k postrannej čiare jedného z futbalových ihrísk a dala im pokyn, aby bežali na mieste. Každých pár sekúnd zakričala: „Ľavá!“ a dievčatá sa museli ľavou rukou dotknúť trávnika. Potom kričala: „Pravá!“ a „Vysoko kolená!“ Madison sa začínala potiť. Dokázala sa však ešte poobzerať okolo seba a mrknúť sa, komu to ide a kto už melie z posledného. Toto bol prvý výberový tréning, na ktorom si nemohla vymieňať letmé pohľady s Ann.

Pri ďalšom cvičení trénerka Davisová dala dievčatám povel, aby sa zoradili do zástupu, jednej z deviatačiek pokynula, aby sa postavila do bránky, a sama sa postavila na hranicu pokutového územia. Dievča, ktoré stálo v zástupe prvé, malo za úlohu prekonať s loptou asi dvadsaťmetrovú vzdialenosť a potom jej nahrať. Trénerka prihrávku spracovala a nahrala späť na ľavú alebo na pravú nohu. Dievča malo potom z voleja vystreliť na bránku. Teraz bola na rade Madison. Zhlboka sa nadýchla. Jej prihrávka skončila priamo na trénerkinej kopačke. Dokonale si načasovala prijatie spiatočnej prihrávky a bez zaváhania trafila loptu priehlavkom tak, že sa mohla už len spokojne pozerať, ako lopta letí okolo brankárky do horného rohu bránky. Mala sto chutí rozhodiť rukami a zakričať: „Góóól!“ Ale veľmi dobre vedela, že toto nie je tá správna príležitosť predvádzať sa, takže radšej pokojne odklusala. Srdce jej búchalo od vzrušenia, no radšej sa veľmi okolo seba neobzerala. Aj tak však cítila, že ju Marci uprene pozoruje.

Po kratučkej pauze na napitie rozdelila Davisová dievčatá do družstiev, aby mohli odohrať zápas na malom úseku ihriska označenom jasnooranžovými kužeľmi. Marci bola v päťčlennej skupinke s Madison. Aj bránky boli označené oranžovými kužeľmi, vzdialenými od seba asi jeden a pol metra. Lopta ležala na stredovej čiare. Keď sa ozval hvizd píšťalky, Madison sa okamžite rozbehla k lopte. Bola už takmer pri nej, keď do nej niekto zboku prudko vrazil a ona vyletela do vzduchu. Zdvihla oči a uvidela, ako Marci kope loptu do bránky, vracia sa k nej a vrhá na ňu pohŕdavý pohľad. Ona sa ešte stále váľala na zemi.

„Skvelá hra telom, Marci!“ vykríkla trénerka.

Madison vstala a oprášila sa. Zúrila, ale nechcela to dať najavo, aby Marci neposkytla príčinu radovať sa.

Namiesto toho len vykríkla: „Parádny gól!“

Medzitým trénerka Davisová pomenila obsadenie družstiev. Madison a Marci hrali tentoraz proti sebe. Po počiatočnom hvizde opäť so zaťatými zubami dobehla prvá k lopte. V závese za ňou Marci. Madison urobila kľučku doľava, Marci za ňou. Madison obehla Marci sprava a začala spracúvať loptu, aby mohla vystreliť. Vtom dostala od jednej z Marciných kamarátok lakťom do oka. Razom sa znovu ocitla na trávniku. Pozrela sa dohora, čo na to povie trénerka, ale tá bola sklonená nad poznámkovým blokom a čosi si značila. Madison potlačila nával zlosti a rozhodla sa, že najlepšia pomsta bude, keď sa dostane do tímu. A potom ukáže Marci a jej priateľkám, že dokáže vzdorovať všetkým ústrkom, ktorým ju vystavujú, a ešte hrať lepšie ako ony!

Zvyšok zápasu bol jedna veľká fraška. Marci a jej dievčatá faulovali Madison pri každej príležitosti, ktorá sa im naskytla. Ale Madison už na zem nespadla. Naopak. Než zaznel hvizd ukončujúci hru, ešte dvakrát skórovala.

Po niekoľkých ďalších cvičeniach oznámila trénerka koniec. Vyčerpané dievčatá sa zbehli okolo nej do kruhu a od únavy sa zviezli na zem.

„Skvelá práca, dámy, skvelá práca!“ pochválila výkon futbalistiek Davisová. „To, čo som tu dnes videla, ma presvedčilo, že aj tohto roku budeme mať družstvo, ktoré sa bude uchádzať o víťazstvo. Zoznam tých, čo sa kvalifikovali do školského tímu, vyvesím zajtra o ôsmej ráno na dvere svojho kabinetu. Do družstva sa nedostane každá. Ak sa na zozname nenájdete, nebuďte smutné. Hrajte ďalej. Môžem vám dať kontakt na pár skvelých klubov tu v okolí, kde môžete po celý rok trénovať. A možno sa vám to nabudúce podarí.“

Madison sa dvihla a oprášila si rukami trávu z kolien. Hrať v nejakom druhoradom klube? Ani pomyslieť! Bola už na odchode, keď vtom si spomenula na Ann. Rozbehla sa k trénerke.

„Prepáčte, pani Davisová! Dnes bol jediný deň, keď sa robila skúška do tímu? Čo keď niekto nemohol prísť? Dostane ešte šancu?“

„Toto bol jediný termín, zlato. Kluby prijímajú hráčov po celý rok. Ale tí, ktorí to s futbalom myslia vážne, mali prísť dnes.“

Toto nie je dobré, pomyslela si Madison, keď kráčala do šatne. Ann nemôže hrať futbal v nejakom klube! Veď predsa vždy hráme spolu! Musíme byť v jednom tíme!

Prípad shelby

Celou cestu k otcovi do kancelárie si Madison predstavovala, aké strašné veci by sa mohli prihodiť Marci. Možno ju trénerka vyhodí z družstva. Alebo si zlomí nohu. Hej, to by bolo najlepšie. Zlomí si nohu a bude musieť vysedávať na striedačke a pozerať sa, ako Madison strieľa jeden gól za druhým a svoju spanilú jazdu zakončuje víťazným gólom v súťaži školských družstiev. Potom sa však začala cítiť trochu previnilo a myšlienky na tento typ pomsty zavrhla. Žiadne zlomené nohy. Ale jedného dňa všetkým ukáže, aká je skvelá futbalistka!

Portland nie je veľké mesto. Najvyššie budovy nemajú viac než tridsať poschodí, nie je ich v meste veľa a bloky domov sú krátke. Právnická kancelária Kincaid a Kirk bola úplne v centre. Prejsť tých desať blokov, ktoré oddeľovali kanceláriu od jej novej školy, jej trvalo len pár minút. Išla rýchlo, nezastavovala sa ani nepozerala do výkladov.

V predsieni firmy viseli na stene olejomaľby francúzskej krajiny, boli tam rozostavené dve pohodlné kreslá a vínovočervená kožená pohovka a medzi kreslami a pohovkou boli na nízkych stolčekoch rozložené rôzne časopisy. Keď Madison vošla, hneď uvidela Peggy Wellesovú, ako pri tmavohnedom recepčnom pulte práve končí nejaký telefonát. Peggy mala sedemdesiat rokov, mala už úplne šedivé vlasy a pre Hamiltona Kincaida pracovala ako recepčná už dávno predtým, ako sa Madison narodila. Ak Madison mohla niekoho považovať za svoju babku, bola to práve Peggy. Keď bola mladšia, Peggy ju často vyzdvihovala zo školy a vodila na tréning alebo k otcovi do kancelárie, kde na ňu dávala pozor. Hamilton trávil dosť času po súdoch a väzniciach a bolo jednoducho nemysliteľné, aby si o pol tretej popoludní urobil čas na starostlivosť o dcéru.

„Koho to vidím? Je to Madison Kincaidová, žiačka šiestej triedy základnej školy Grove?“ spýtala sa Peggy s úsmevom. „Aký bol prvý deň v novej škole?“

„Fajn.“

Peggy vrhla krátky pohľad na Madisonin monokel a modriny, ale vôbec sa nevystrašila. Vedela, že ide len o bežné zranenia, s ktorými si každý športovec musí vedieť poradiť.

„Chápem dobre, že ste mali po vyučovaní výber do školského futbalového tímu?“

Madison prikývla.

„Pokúsim sa zohnať ti trochu ľadu.“

O dve minúty sa Peggy vrátila a podala Madison igelitové vrecko plné ľadu a uterák.

„Ďakujem.“

„Tak čo – myslíš, že sa ti to podarilo?“

„Dúfam. Dozviem sa to zajtra.“

„Robíš si starosti?“

„Áno, ale nejde o futbal. Trápi ma niečo horšie. Mám strach, či sa niečo nestalo Ann. Podľa mňa je dosť možné, že ju niekto uniesol.“

„Naozaj?“ začudovala sa Peggy a veľmi sa usilovala, aby potlačila úsmev. Nebolo to prvý raz, keď sa Madison rozhodla, že niektorú z jej kamarátok postihol nejaký strašný osud.

„Odkedy odcestovala do Európy, nemám od nej žiadne správy. Nevidela som ju dnes v škole a neukázala sa ani na futbale. Ako je to možné? Veď ona nevynechala jediný zápas, tréning alebo výber od svojich piatich rokov!“

„Skúšala si jej zavolať?“ spýtala sa Peggy.

„Nechala som jej na mobile tony odkazov. A jej stránka na facebooku nebola aktualizovaná už tisíce rokov! A nič o nej nevie ani Becca, ani Jessi, ani Lacey. Muselo sa jej stať dačo strašné. Určite dostala nejakú zvláštnu európsku chorobu a leží v nemocnici niekde v Litve alebo tak. Alebo ju uniesli…“

„Som si istá, že ju nikto neuniesol,“ upokojovala Peggy Madison. „Určite sa nájde nejaké úplne jednoduché vysvetlenie, prečo dnes nebola v škole.“

Peggy vlastne opakovala to, čo už predpoludním vraveli kamarátky, ale Madison nepresvedčila. Inštinkt jej napovedal, že v skutočnosti sa veci majú úplne inak.

„Je tu otec?“ spýtala sa, aby zmenila tému.

„Je vo svojej kancelárii.“

„Tak zatiaľ sa majte.“

Madison sa vydala po chodbe smerom k otcovej kancelárii. Dvere boli otvorené. Zaklopala na zárubňu. Hamiltonovej kancelárii vládol rovnaký zmätok ako jeho odevu. Stôl bol pokrytý zdanlivo náhodne navŕšenými stohmi papierov a ďalšie papiere trčali z obalov, ktoré zapĺňali všetky regály v miestnosti. Ďalšie šanóny ležali na zemi. Madison nikdy nevychádzala z údivu nad tým, že taký neporiadny človek môže na súde vystupovať tak systematicky. Otec ju už veľakrát prekvapil. Dokázal krížovým výsluchom ostrým ako britva úplne rozhádzať svedka alebo citovať z hlavy celé odseky starších súdnych rozhodnutí, aby podložil svoje stanovisko.

Keď Madison zaklopala, Hamilton ani nedvihol hlavu od práce. Madison sa zdalo, že väčšina otcov by umierala od zvedavosti, aby si mohla vypočuť, čo sa prihodilo ich jedinému dieťaťu prvý deň v novej škole, lenže jej otec niekedy akoby ani nevedel, že má dcéru! Zaklopala opäť, hlasnejšie.

Hamilton zmätene dvihol hlavu od papierov. „Ahoj, dcérenka,“ povedal, keď si uvedomil, kto to klopal. Nezdalo sa, že by si všimol jej monokel. Madison si v duchu povzdychla.

„Ahoj, oco. Ako sa ti darí s tým novým prípadom?“

„Vyvíja sa to celkom dobre.“

„Podarilo sa ti zistiť, či ide o tú pani Shelbyovú, ktorá ma učila v druhej triede?“

Hamilton si povzdychol a pretrel si oči. „Áno, zlatko, zrejme áno. Ide o tú pani Shelbyovú, ktorá učila v tvojej bývalej škole.“

Madison skľúčene stíchla. Úbohá pani Shelbyová. „Nikdy som nepoznala nikoho, koho by zavraždili.“

„Ale my nevieme, či ju zavraždili,“ pripomenul jej otec.

„Takže oni ešte stále nenašli telo?“

„Nie.“

„V jednej knihe od Maxa Stona, ktorá sa volá Zmiznutie špióna, niečo udrelo toho nezvestného agenta CIA do hlavy a on stratil pamäť. Možnože sa pani Shelbyová jednoducho motá po meste a nevie, kto vlastne je.“

„To nie je vylúčené.“

„Urobili už v laboratóriu rozbor krvi, čo sa našla na noži? Možno to nie je jej krv.“

„Možno nie. Ale v laboratóriu povedali, že Ruth Shelbyová má krv rovnakej skupiny, akej bola krv, čo sa našla na noži.“

Madison zvraštila čelo. Potom jej však niečo prišlo na um a trochu sa rozveselila. „Nemá jednoducho len veľa ľudí rovnakú krvnú skupinu? Nie je to tak, že existuje iba päť krvných skupín a väčšina ľudí má tú hlavnú?“

„No, vlastne existujú štyri krvné skupiny,“ povedal Hamilton. „Nula, A, B a AB. Všetky môžu byť pozitívne alebo negatívne. Pani Shelbyová má krvnú skupinu B negatív, čo je druhá najvzácnejšia. Krv na noži bola takisto B negatív. Túto skupinu nemajú ani dve percentá populácie.“

„Dve percentá? To neznie ako veľa.“

„No, je to veľa i málo. Spojené štáty americké majú asi tristo miliónov obyvateľov. Dve percentá z tristo miliónov, to je približne šesť miliónov ľudí.“

„Páni, takže krv na tom noži môže patriť v podstate komukoľvek.“

Otec sa zasmial. „Želal by som si, aby si sedela vo všetkých mojich porotách.“

„Možno k nim prišiel niekto, kto má rovnakú krvnú skupinu ako ona, a uniesol ju!“

Hamilton prevrátil oči, ale nenahneval sa. „O niekoľko týždňov budeme mať výsledky testov DNA, takže budeme s istotou vedieť, či to je krv pani Shelbyovej, alebo nie.“

„Testy DNA trvajú tak dlho?“

„Mhm.“

„A dá sa na ne naozaj spoľahnúť?“

„Áno, dá. U jednotlivých ľudí sa líši len jedno percento DNA.“

„Takže moja DNA je na deväťdesiatdeväť percent rovnaká ako DNA nášho prezidenta alebo nejakej filmovej hviezdy?“

„Hej, ale to jedno percento je dosť dôležité,“ podotkol Hamilton. „Polícia odoberie na mieste činu vzorku krvi a odoberie aj vzorku krvi obete. Ak sa to jedno percento zhoduje, získa tak dôkaz, že krv z miesta činu je krv obete, v tomto prípade pani Shelbyovej. Rovnakým spôsobom sa dá zistiť aj to, či tá krv nepatrí podozrivému. Táto skúška je pomerne spoľahlivá. V prípade, že sa urobí správne, je riziko omylu jedna k sto miliardám.“

„Ale keď polícia nemá telo pani Shelbyovej, čo použije, aby mohla porovnať vzorku krvi z miesta činu s jej krvou?“ Madison vedela, že otca priam bombarduje otázkami, ale celé ju to fascinovalo a chcela poznať odpovede.

„Prehľadali dom Shelbyovcov a ich súdni experti pravdepodobne našli vlasy alebo telesnú tekutinu, ktorá sa dá použiť na porovnanie. Keď niekde žiješ, zanechávaš stopy svojej DNA všade naokolo – vypadávajú ti vlasy a mihalnice, smrkáš do papierových vreckoviek, ktoré vždy zabudneš vyhodiť…“

„Fuj! Ja po sebe nikde nenechávam váľať sa papierové vreckovky! V televízii to vždy robia tak, že vezmú vzorku vlasov z hrebeňa. To vyzerá ako najjednoduchší spôsob.“

„To je pravda, lenže na zozname zaistených dôkazov, ktorý bol pripnutý k povoleniu na domovú prehliadku, som žiadny hrebeň nevidel, takže museli použiť niečo iné.“

„No, ak nájdeme pani Shelbyovú živú, nebudeme potrebovať žiadnu DNA ani hrebene. Čo vravel Mark Shelby? Vie, kam jeho žena odišla?“

„Madison, predsa vieš, že nemáš právo klásť mi takéto otázky. Právnik nesmie nikomu povedať, s čím sa mu jeho klient zverí. Tie informácie sú dôverné. Ale dosť už k tomuto prípadu,“ uzavrel to otec. „Čaká ma ešte kopa práce a teba tiež. Čo keby si si išla spraviť domáce úlohy do svojej kancelárie?“

Madison bola nespokojná, že ju otec tak vypoklonkoval, a ešte nespokojnejšia z toho, že sa úplne zabudol spýtať na jej prvý deň v novej škole a na to, ako to dopadlo s futbalom. A vari ešte viac jej prekážalo, že vôbec nemala príležitosť povedať mu o Ann. Shelbyho prípad ho úplne pohltil. Madison si želala, aby otca dokázala prinútiť, aby sa o ňu zaujímal aspoň tak ako o svoje prípady.

Keď vyšla z otcovej kancelárie, vydala sa po chodbe smerom k archívu. Prešla cezeň a dostala sa do malej miestnosti, nie väčšej ako veľká skriňa na šaty. Na dverách bolo na štítku vyryté Madison Kincaidová. V tejto kancelárii si robila úlohy už odmalička, ale dnes sa nepustila hneď do práce. Jej najlepšia kamarátka a jej učiteľka z druhej triedy boli nezvestné. Ako mohla myslieť na úlohu z matematiky? Sadla si k písaciemu stolu a vytiahla zo zásuvky dve podložky s papiermi. Na vrchný list jednej z nich napísala Ann, na druhú Shelby. Cítila, že keby otcovi pomohla vyriešiť prípad Shelby, mohol by sa zas on začať trochu zaujímať aj o ňu. Urobí si úlohy a potom sa dá do riešenia oboch prípadov.

Madisonina kancelária nebola ďaleko od recepcie, a keď si nechala dvere otvorené, počula, ako sa tam ľudia rozprávajú, hoci nerozumela všetkému, čo hovoria. Dala sa do písania eseje, ktorú dostali za úlohu na hodine angličtiny. Pracovala na nej asi pol hodiny, keď začula, že Peggy sa pýta otca, ako prebehla návšteva vo väznici u Marka Shelbyho. Madison vedela, že nie je správne počúvať za dverami, ale nemohla si pomôcť. Vstala a tak potichu, ako len dokázala, sa vkradla do archívu, kde bolo lepšie počuť rozhovor medzi otcom a Peggy.

„Ako sa má pán Shelby?“ spýtala sa Peggy.

„Nikdy predtým nebol vo väzení, a tak je na smrť vydesený. Vražda je jediný trestný čin, pri ktorom sa človek nedostane von na kauciu automaticky. Ale na piatok som vybavil vypočutie, kde sa bude možnosť prepustenia na kauciu prejednávať. Myslím, že mám dosť slušnú šancu, že ho dostanem von.“

V piatok mali mať učitelia školenie a žiaci dostali voľno. Perfektné, pomyslela si Madison.

„A čo hovorí? Čo sa v ten deň stalo?“ pýtala sa Peggy ďalej, pretože ako Hamiltonovej zamestnankyne sa jej povinnosť ochraňovať klientove dôverné údaje netýkala. Nanešťastie pre Madison sa však týkala dvanásťročných pomocníčok v archíve.

„Hovorí presne to, čo je v policajných záznamoch. Tvrdí, že zabudol na ich výročie svadby a naplánoval si, že bude hrať s priateľmi golf. Keď jeho žena videla, že sa chystá odísť, strašne sa rozzúrila a strhla sa medzi nimi hádka. Vraj odchádzal z domu nahnevaný a jeho žena bola vtedy veľmi živá.“

„Veríte mu?“ spýtala sa Peggy.

„Áno, ale…“

„Ale čo?“ chcela vedieť Peggy.

„Myslím si, že predo mnou niečo tají. Len ešte neviem čo. Ale s istotou viem, že je čosi, čo mi nepovedal. Už som poveril jedného z našich vyšetrovateľov, aby to zistil. V tom príbehu mi skrátka niečo nesedí.“

Potom Madison počula, že otec vykročil k dverám. Upaľovala späť do svojej kancelárie a pre prípad, že by sa na ňu prišiel pozrieť, začala predstierať, že je úplne zavalená prácou. Nemyslela však na esej, ktorú mala napísať. Myslela na Marka Shelbyho a uvažovala, čo pred otcom skrýva.

Je zlatý

Na druhý deň ráno požiadala Madison otca, aby ju odviezol do školy mimoriadne skoro. Hneď ako vchádzala do telocvične, všimla si dav dievčat, ktoré obliehali dvere kabinetu trénerky Davisovej. Dav chlapcov sa zase zhromaždil okolo dverí trénera China. Niektoré dievčatá sa usmievali, ale iné vyzerali smutné a niektoré dokonca plakali. Skôr ako sa Madison prebojovala k zoznamu, prešla okolo nej deviatačka, ktorá bola v družstve aj vlani, a usmiala sa: „Dobrá práca!“

Madison podišla k dverám, aby si zoznam preštudovala podrobnejšie. Srdce jej búchalo ako opreteky. Na papieri boli napísané mená šestnástich dievčat – jedenásť ich patrilo do základnej zostavy, ďalších päť boli náhradníčky. Prvé na zozname základnej zostavy bolo Marcino meno a celkovo patrili všetky mená, okrem troch, deviatačkám. Do základnej zostavy sa nedostala žiadna šiestačka, ale Madison mala číslo dvanásť, čo znamenalo, že bola prvou náhradníčkou. Nemohla sa ovládnuť, musela sa usmiať. Bola najlepšia zo všetkých futbalistiek šiesteho ročníka a mala celú sezónu na to, aby dokázala, že jej miesto nie je na striedačke, ale v základnej zostave. Nadšenie ju však rýchlo opustilo. Toto bolo po prvý raz, čo čítala súpisku, na ktorej chýbalo Annino meno.

Kým odišla na vyučovanie, kukla sa ešte rýchlo na zoznam chlapčenského družstva. Jake nestál v dave chlapcov, ktorí si súpisku prezerali, ale jeho meno zazrela na treťom mieste základnej zostavy. Páni, pomyslela si Madison, tretí najlepší hráč tejto školy je šiestak! Urobilo to na ňu obrovský dojem.

Vzrušenie z toho, že sa dostala do školského tímu, neopustilo Madison až do obeda. Všimla si, že Becca, Jessi a Lacey sedia na trávniku na rovnakom mieste ako deň predtým, ale nepridala sa k nim. Vždy to boli skôr Annine kamarátky než jej. Madison sa často pristihla, že pri rozhovoroch o šatách a chlapcoch sa skôr hanbí, ako by sa k nim s chuťou pridala. Niežeby sa nechcela baviť, to nie – len nemala ani potuchy, čo povedať. Kde len tá Ann trčí? Madison potrebovala, aby jej Ann prerážala cestu svojou veselou náladou, ako to robila od ich piatich rokov. Ann jej zúfalo chýbala pri každom kroku.

Našla si na trávniku miesto, kde nikto nebol, a sadla si. Potom vytiahla z plecniaka najnovší román Maxa Stona a dala sa do čítania a do jedla. Keď dojedala, pristúpil k nej Jake, sadol si a vytiahol z tašky skicár, ktorý nosil všade so sebou. Zakrátko z neho vytrhol štvrtku papiera a podal ju Madison. Bola na nej nakreslená, ako drží v ruke loptu a hľadí na ostatných, ako hrajú.

„Gratulujem k prijatiu do tímu!“ povedal jej s úsmevom, keď si prezerala jeho kresbu. „Prvá náhradníčka, to je veľký úspech!“

Madison zalial rumenec. Nebola zvyknutá na komplimenty od chalanov.

„Vďaka! Všimla som si, že ty si tretí na súpiske základného družstva. Keby niekto nakreslil teba, určite by si hral!“

„No… Vieš, ja som sa sem prisťahoval z Atlanty. Keď som ešte býval na juhu v Georgii, hral som v niekoľkých fakt hustých tímoch. Dneska zrejme už nie si taká nepokojná, keď vieš, že sa ti to podarilo, však?“

„Stále sa obávam o Ann.“

Becca, Lacey a Jessi si už pred chvíľou všimli, že sa Madison zhovára s nejakým neznámym chalanom, a dotrepali sa k nim. Madison sa v spoločnosti chlapcov cítila zvyčajne nesvoja, ale z Jaka vyžarovalo čosi, čo spôsobovalo, že im to vyrušenie zazlievala.

Becca začula, ako Madison spomína Ann, a chopila sa príležitosti skočiť jej do reči.

„Ann nikto neuniesol, Maddy.“

Potom sa otočila k Jakovi a usmiala sa. Madison sa pristihla, že jej to prekáža.

„Maddy vždy maľuje čerta na stenu. Nechceš nás predstaviť svojmu priateľovi, Maddy?“

„Prepáčte,“ zamrmlala Madison. Bola rozladená, ale nevedela, čo si v tejto situácii počať. „Toto je Jake. Jake, toto je Becca, Lacey a Jessi.“

Dievčatá sa zachichotali a kývli Jakovi na pozdrav.

„Ja celkom určite viem, že Ann je v nebezpečenstve,“ pokračovala Madison.

„Maddy sa snaží povedať,“ skočila jej do reči Lacey, „že Ann sa po prázdninách ešte neukázala v škole. Ale my vieme, že sa jej nič nestalo. Celé leto bola v Európe a je pravdepodobné, že si ešte trochu predĺžila prázdniny a domov sa vráti až o pár dní.“

Madison sa obrátila k Jakovi. „Stretli sme sa na futbale, keď sme mali päť rokov, a uzavreli sme dohodu, že zostaneme stále spolu a vyhráme stredoškolskú súťaž. Ann by nikdy dobrovoľne nechýbala, keď sa robí výber do tímu.“

„To je pravda,“ súhlasil Jake. „Naozaj sa nedá nevšímať si, že včera neprišla na tréning.“ Madison cítila, ako sa jej v srdci rozlieva teplo.

„Maddy má príliš bujnú fantáziu,“ namietla Becca.

„Jej otec je právnik a obhajuje vrahov a bankových lupičov, takže Maddy vždy myslí hneď na najhoršie,“ dodala Lacey.

„Tvoj otec robí trestné právo?“ spýtal sa Jake dychtivo. „To je teda niečo!“ Madison si vydýchla.

Hneď potom zazvonilo.

„Jéj, už musím bežať,“ vyhlásil Jake ospravedlňujúco a obrátil sa k Madison. „Uvidíme sa na prírodopise. Rád som sa s vami zoznámil, dievčatá.“ A utekal preč.

„Nepovedala si nám, že s niekým chodíš,“ vytkla Becca Madison.

Madison sa začervenala až po korienky vlasov. „Ja s ním nechodím. Len vedľa seba sedíme na prírodopise.“

„Je zlatý,“ uzavrela to Jessi. Potom si už len zbalili vaky a vrátili sa do školskej budovy.

Keď Madison vošla do učebne prírodopisu, potešila sa, že jej Jake drží miesto vedľa seba, ale nedala to najavo.

„Ahoj,“ povedala a sadla si.

„Čau,“ odpovedal Jake a tentoraz sa tváril veľmi vážne. „Rozmýšľal som o tom. Chcem ti pomôcť hľadať priateľku. Aj ja hrám futbal od šiestich rokov a neexistuje, aby som zmeškal výber do tímu. Určite sa jej stalo niečo zlé.“

Madison zostala prekvapená. Nikto iný jej doteraz neveril.

„Presne toho sa obávam,“ povedala, keď učiteľ prírodopisu začal s výkladom.

„Stretnime sa po tréningu a vymyslime nejaký plán,“ zašepkal Jake tak, aby ich učiteľ nepočul.

„Skvelé,“ naznačila perami Madison a otvorila si učebnicu. Jessi mala pravdu, pomyslela si, kým sa snažila začať venovať pozornosť učiteľovi. Je zlatý.

Odplata

V ten deň celé predpoludnie pršalo. Keď Madison vybehla z telocvične na svoj prvý tréning, bolo ihrisko samé blato. Futbal bol pre ňu únikom, hriešnym potešením a jediným uvoľnením od štúdia, ktoré brala veľmi vážne. Preto bývala na začiatku sezóny napätá ako struna v hodinách. Lenže dnes sa skôr cítila, akoby jej v žalúdku ležal kameň. Nikdy predtým sa jej nestalo, že by ju niekto šikanoval, a bála sa. Z celého srdca dúfala, že Marci a jej suita sa k nej budú teraz, keď sú už spoluhráčkami, správať inak.

Počas tréningu však vyšlo jasne najavo, že to bola márna nádej. Marci a jej priateľky aj naďalej dôsledne využívali každú príležitosť, aby ju štuchli lakťom alebo jej podrazili nohy.

Na konci tréningu sa však neočakávane dostavila šanca aspoň trochu im to vrátiť. Trénerka Davisová rozdelila dievčatá na skupiny, aby si mohli zahrať zápas. Madison a Marci mali hrať proti sebe. Niekoľko minút pred koncom dostala Madison prihrávku od jednej zo spoluhráčok. Marci sa zaškľabila a vyštartovala za ňou. Z jej výrazu sa dalo vyčítať, že mala v pláne zakončiť ich vzájomné stretnutie faulom, ktorým pošle Madison na zem do blata, a únikom s loptou.

Nanešťastie pre Marci mala Madison iné plány. Keď si všimla, že Marci sa ju opäť chystá napadnúť, predstierala kľučku doprava a potom v poslednej sekunde zmenila smer. Marci sa pokúsila na zmenu smeru reagovať, ale na mokrej tráve stratila rovnováhu. Potom už Madison stačilo len Marci obehnúť a kopnúť loptu poza chrbát brankárky, ktorá sa po strele márne vrhla. Lopta sa zatrepotala v ľavom hornom rohu v sieti. Madisonine spoluhráčky zapišťali od nadšenia a začali sa jej vrhať na chrbát. Madison sa veselo usmievala. Potom sa obzrela cez plece a zbadala, že Marci sa práve pokúša vstať. Polovicu tváre mala úplne čiernu a šortky celé zablatené a zelené od trávy. Madison cítila pokušenie dať najavo škodoradosť. Potom si však povedala, že tým, že skórovala, zatiaľ čo Marci sa váľala v blate, vyslala dosť jasný signál, aby každý pochopil, že ju nikto šikanovať nebude. Ak si bude chcieť Marci zachovať svoje postavenie v tíme, zostáva jej jediný spôsob – byť lepšia ako Madison.

Keď vychádzala zo šatne, všimla si, že neďaleko stojí v hlúčiku chalanov z chlapčenského družstva Jake. Jej monokel už nebol najčerstvejší, vlastne už hral do žltočervena, ale zase sa mohla pochváliť čerstvou tržnou ranou na tvári – pozdrav lakťom od jednej z Marciných kamošiek – a mnohými modrinami na nohách i rukách. Jake sa rozlúčil s priateľmi a vydal sa k nej.

„Trénuješ vo futbalovom tíme alebo s boxermi?“ spýtal sa Jake so svojím obvyklým úsmevom od ucha k uchu.

„Pár deviatačiek sa rozhodlo, že ma ešte pred prvým zápasom totálne zlikvidujú,“ zlostila sa Madison.

„Ani nápad! Keď sa dáš zlikvidovať, budem musieť nájsť tvoju stratenú kamarátku sám. Ja, ktorý nemá ani šajnu, ako vyzerá! Takže čo – volala si jej, mejlovala, skúšala si to cez facebook?“

Madison si povzdychla. „No, to všetko som už vyskúšala. A cítim, že dozrel čas, aby som skúsila menej technický prístup.“

„Prosím?“ zamrmlal Jake.

„Skrátka zájdem k nim domov,“ povedala Madison. „Nebývajú veľmi ďaleko od školy. Chceš ísť so mnou? Teda ak máš čas…“

„Jasné,“ vyhlásil Jake.

Ann bývala v severovýchodnej časti Portlandu vo štvrti susediacej s centrom mesta. Okolo 23. a 24. ulice bola kopa módnych butikov a štýlových reštaurácií, prepychových starých domov aj bytoviek. Po dvadsiatich minútach pohodlnej chôdze sa Madison a Jake dostali na ulicu, kde bývala Ann. Striedali sa tam domy z viktoriánskej éry a holandské koloniálne domy s domami postavenými v iných slohoch, obľúbených začiatkom dvadsiateho storočia. A všetky – až na jeden – mali jedno spoločné: trávniky pri nich boli nakrátko pokosené a kvetinové záhony dokonale ošetrované. Ani jeden z domov nevyzeral, že by vyžadoval nejakú opravu.

Zato trávnik pri dome Anniných rodičov vyzeral, akoby ho nikto nekosil už niekoľko storočí, náter na obklade fasády sa odlupoval a celé miesto vyzeralo veľmi spustnuto.

„To Annin dom vyzeral vždy takto?“ spýtal sa Jake Madison.

„Nie,“ odpovedala nervózne, „väčšinou vyzerá nádherne. Annina mama vždy sadí kopu kvetín a jej otec kosí trávnik každý víkend.“ Potom jej pohľad padol na neudržiavaný trávnik. „No… kosieval.“

„Ten dom vyzerá ako ideálny exteriér do nejakého hororu. Niečo ako Piatok trinásteho, vieš?“

„Ann bola s otcom celé leto v Európe. Asi sa jej mama o dom prestala starať.“

Jake si pozorne prezeral dom a jeho okolie. „Nezdá sa mi, že by bol niekto doma.“

Vtom Madison zazrela kútikom oka v jednom okne na poschodí nejaký záblesk. Ale keď sa tam pozrela, už tam nebol. Alebo sa jej to len zazdalo?

„Zdá sa mi, že som na poschodí videla svetlo,“ povedala Madison Jakovi, „ale zmizlo.“

Jake sa pozrel rovnakým smerom ako ona. „Za bieleho dňa sa to nedá dobre vidieť.“

Potom sa vydali po cestičke k hlavnému vchodu. Madison stlačila zvonček. Chvíľu počkala, a keď sa nikto neozýval, skúsila ešte zaklopať. Stále nič. Pokrčila plecami a vydala sa späť na dvor. Okná na poschodí bola tmavé, nijaký záblesk už nezazrela. Istotne sa jej to len zdalo.

„Vyzerá to, že nikto nie je doma,“ povedal Jake.

„Hmm, zrejme to tak bude,“ prisvedčila Madison odovzdane.

„Nemáš chuť zájsť niekam na pizzu a popremýšľať, čo ďalej?“

„Jasné. Len musím zavolať otcovi a povedať mu, že prídem neskôr.“

Madison zvolila číslo a ešte raz sa poobzerala. V jednom okne na poschodí sa pohla záclona. Alebo nie? Bola v pokušení vrátiť sa a ešte raz poriadne preskúmať okolie domu, ale Jake už bol na odchode.

Dorazili do pizzerie Amore neďaleko Anninho domu, kam Madison a jej priateľky rady chodili po škole. Jake išiel objednať k pultu a Madison sa vydala hľadať voľný stôl. Keď Jake priniesol malú paprikovú pizzu a dve koly, nedokázala už skryť nepokoj.

„Myslím, že by sme mali ísť na políciu,“ povedala a nervózne trhala servítku.

Znova si spomenula na Zmiznutie špióna. „Čo ak sa Ann udrela do hlavy a teraz sa bezcieľne potuluje po Európe?“

„Počkaj, počkaj, nesmieme panikáriť. Vravela si, že Ann bola celé leto v Európe. Je to tak?“

„Hej. Annin otec je vedec. Je dosť slávny, ale neviem presne, čím sa zaoberá. Myslím, že tam prednášal.“

„Možno sa jeho prednášky ľuďom tak páčili, že tam ešte zostal.“

„Myslíš, ako že mu predĺžili zmluvu?“

„Tak nejako.“

Madison sa zamyslela. „Ale Ann musí predsa chodiť do školy. A prečo mi nevolá? Alebo nenapíše? Alebo sa jednoducho nejako neozve?“

Odštipla si kúsok pizze. Jakovi zmizol z tváre jeho zvyčajný úsmev. Zamyslel sa a po chvíli povedal: „Vravela si, že tvoj otec je právnik.“

Madison práve prežúvala veľký kus syra, takže len prikývla.

„Riešil niekedy nejaký únos? Možno by si sa ho mala na Ann opýtať.“

„To neviem… Oco má teraz strašne veľa práce. Práve dostal na stôl úplne nový prípad. Dosť komplikovaný.“ Usrkla si kolu.

„Fakt? A o čo ide?“

Rýchlo prehltla. „Na políciu zavolala nejaká pani a povedala, že počula, ako niekto vraždí jej susedku. Keď do domu dorazila polícia, našla tam nôž a všade plno krvi. A najhoršie na tom je, že tá nezvestná žena je moja učiteľka z druhej triedy.“

„Ach jaj! Ja som mal svoju učiteľku v druhej triede naozaj rád. Bola to slečna Haggardová,“ povedal Jake medzi dvoma hltmi.

„Aj ja som mala pani Shelbyovú veľmi rada. Jednoducho nemôžem uveriť, že sa jej prihodilo niečo zlé. Strašne sa o ňu bojím.“

„Je nádej, že je nažive?“

„To nikto nevie. Jej telo sa nenašlo, ale jej manžela aj tak zatkli za vraždu.“

„Páni! To je ako v Kriminálke Las Vegas,“ povedal Jake. „Videla si niekedy na vlastné oči súdny proces?“

„To áno,“ odvetila Madison nenútene. „Chodím na súd často.“

„To tam môže prísť ktokoľvek?“

„Jasné!“

„Ja som na súde nikdy nebol. Mohlo by to byť zábavné…“

„Na piatok je naplánované vypočutie, na ktorom sa bude prerokúvať prepustenie pána Shelbyho na kauciu. V piatok sú učitelia na školení, takže nebude ani vyučovanie, ani tréning.“

Jake sa načiahol za kúskom pizze.

„Nechceš sa tam ísť pozrieť so mnou?“ Madison nemohla uveriť, že vypustila z úst tieto slová. Vtiahla hlavu medzi plecia a vopchala si do úst veľký kus pizze.

Jake ju obdaril žiarivým úsmevom. „To je fantastický nápad.“

Madison sa už-už chystala povedať: „Je to pozvanie na rande,“ ale našťastie sa dokázala včas zabrzdiť. Je vlastne pozvanie na súdny proces to isté ako pozvanie na rande? Na rande sa predsa chodí zvyčajne do kina alebo do obchodného centra. Takže to vlastne nebolo také jasné. Napokon sa rozhodla, že návšteva súdneho procesu je záležitosť vzdelávania, a teda to nemôže byť rande.

„Aj tvoja mama je právnička?“ spýtal sa Jake.

Tejto otázky sa Madison vždy obávala. Za pár sekúnd jej nálada klesla na bod mrazu.

Pri rozhovore o mame vždy zosmutnela. Cítila, že si vlastne nikdy nezvykla na to, že mamu nemá. Raz pred niekoľkými rokmi mala Madison vážny rozhovor o matke s Peggy. Madison vtedy hrala v školskom divadelnom súbore a otec sa nemohol prísť pozrieť na predstavenie, lebo sa práve zdržiaval v Kalifornii, kde prebiehal súd s jedným dôležitým klientom. O Madison sa vtedy starala Peggy, ktorá sa prišla aj pozrieť na to predstavenie namiesto otca. Po predstavení si Madison všimla, že mnoho spolužiakov sa v hľadisku stretlo s oboma rodičmi, a rozplakala sa. Dovtedy proste žila s vedomím, že má len otca a žiadnu mamu. Vedela, že mama jej zomrela, ale nikdy sa o tom s nikým nerozprávala. Cestou domov sa Peggy spýtala, prečo majú iní muži manželky a iné deti otca aj mamu.

„Aj ty si mala mamu, Madison. Bola to nesmierne milá osoba, jedna z najpríjemnejších a najkrajších žien, aké som kedy stretla.“

„Prečo si ju skoro vôbec nepamätám?“ spýtala sa Madison.

„Bola si ešte úplne maličká, keď zomrela.“

„Niektorí moji spolužiaci majú dokonca dve mamy,“ pokračovala Madison. Vedela to, pretože niektorí kamaráti jej rozprávali, že sa ich otcovia znovu oženili, keď im zomrela manželka alebo keď sa rozviedli. „Aj ja by som chcela mať mamu, aj keby to nebola moja vlastná.“

Peggy sa na ňu krátko pozrela od volantu. Skôr než sa stačila otočiť späť, aby sa plne venovala šoférovaniu, zbadala Madison v jej očiach slzy.

„Tvoja matka bola taká výnimočná, že otec po jej smrti nenašiel nikoho, kto by ju mohol nahradiť,“ povedala Peggy.

„Takže oco stále toľko pracuje, pretože je mu smutno za mamou?“ spýtala sa Madison.

Peggy sa zatvárila prekvapene. „No, myslím, že máš vlastne pravdu,“ povedala po chvíľke rozmýšľania. „Kým tvoja mama žila, vôbec toľko nepracoval. Ale keď zomrela, bol taký smutný, že sa dal zavaliť prácou, len aby na to nemusel myslieť. A potom ho to už nepustilo.“

„Hej, si v poriadku?“ zamával Jake rukou pred Madisoninou tvárou.

Madison vypla spomienky a pozrela sa na Jaka ponad stôl. „Mama mi zomrela, keď som bola ešte malá,“ povedala. Jej hlas znel vyrovnane.

Jakovi zmizol úsmev z tváre. Položil pizzu na stôl. „To je mi ľúto. Nechcel som…“

„To nič. Nemohol si to vedieť. A čo ty?“ spýtala sa Madison rýchlo, aby zmenila tému. „Čo robia vaši?“

„Sú lekári. Obaja pracujú v Oregonskej fakultnej nemocnici. Preto sme sa sem presťahovali z Atlanty. Dostali tu prácu.“

„A akú majú špecializáciu?“

„Mama je kardiologička, zaoberá sa chorobami srdca, a otec je neurochirurg. Operuje mozgy.“

„Aj ty chceš byť lekárom ako vaši?“ spýtala sa Madison Jaka.

„Nie. Je to zaujímavé, ale aby človek mohol robiť to, čo oni, musí byť dobrý v prírodných vedách. A to ja teda rozhodne nie som. Ja chcem byť karikaturistom alebo kresliť komiksy. A teraz chcem hlavne hrať futbal a prežiť na novej škole.“

Madison sa zasmiala. „No, myslím, že ešte máme trochu času, aby sme sa mohli rozhodnúť,“ povedala. V jej prípade to však nebola poznámka namieste, lebo čím chce byť, vedela už dosť dlho.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .