Upírske denníky 8 – Cesta z temnoty

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upríske denníky 7 – V moci tieňov

Upírske denníky 9 – Tajomstvá

L. J. Smithová

Upírske denníky 8 – Cesta z temnoty – e-kniha

Copyright © Fragment 2012

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

9

„Už mi je omnoho lepšie,“ povedala Elena doktorovi Meggarovi. „Rada by som sa prešla po panstve.“ Ledva sa ovládala, aby od vzrušenia neposkakovala sediac na posteli. „Jem steaky, pijem mlieko a dokonca som užívala ten hnusný olej z tresčej pečene, ktorý ste mi poslali. Navyše už jasne chápem realitu: prišla som zachrániť Stefana a ten chlapček uväznený v Damonovi je iba metafora jeho podvedomia, ktorú som uzrela vďaka krvi, čo sme si vymenili.“ Poskočila, no zatajila to tým, že siahla po pohár s vodou. „Cítim sa ako šteniatko, čo netrpezlivo poťahuje za remienok.“ Vystrela ruky, na ktorých jej cinkali nové „otrocké“ náramky: strieborné s lazuritovou intarziou, ktorá vytvárala zvlnené vzory. „Som pripravená na všetko, aj na náhlu smrť.“

Doktor pohýbal obočím. „Nuž, tvoj pulz je v poriadku, dýchaš čisto. Príjemná popoludňajšia prechádzka ti nemôže uškodiť. Damon už rozhodne vstal a chodí po svete. No nieže nakazíš turistickým nadšením aj lady Ulmu. Tá potrebuje až do pôrodu odpočívať.“

„Ulma sa nenudí, vyrobili jej z raňajkového podnosu rozkošný stolík,“ vysvetľovala Bonnie a rukami ukazovala jeho rozmery. „Na ňom navrhuje šaty.“ Bonnie sa nahla dopredu. „A vieš čo?“ vyvalila oči. „Jej šaty sú magické!“

„Nič iné by som od nej nečakal,“ riekol doktor Meggar.

Elena si však spomenula na čosi menej príjemné. „Kľúče síce máme, ale ešte musíme naplánovať Stefanovo vyslobodenie z väzenia.“

„Z väzenia?“ vzrušene zhíkla Lakshmi.

„Máme kľúče od Stefanovej cely, ale potrebujeme vedieť, ako sa k tým dverám dostaneme a ako ho prepašujeme von.“

Lakshmi sa zamračila. „Nemohli by sme tam jednoducho vojsť a potom ho vyviesť cez bránu?“

„Nie,“ netrpezlivo pokrútila hlavou Elena. „Určite nás k nemu len tak nepustia.“ Prižmúrila oči, keď si všimla, že Lakshmi si opiera čelo o dlane. „Prečo, Lakshmi? O čom rozmýšľaš?“

„Nuž, najskôr si povedala, že máš kľúč od väzenia, a potom tvrdíš, že ti Stefana nedovolia vyviesť von. Nerozumiem.“

Meredith zmätene pokrútila hlavou. Bonnie si útrpne priložila ruku k čelu, akoby ju rozbolela hlava, ale Elena sa naklonila k dievčatku.

„Moja milá,“ ticho ju oslovila, „chceš povedať, že ak budeme mať kľúč od Stefanovej cely, poslúži nám ako priepustka z väzenia?“

Lakshmi sa usmiala. „No pravdaže! Načo by ten kľúč inak bol? Veď by ho mohli jednoducho zamknúť do inej cely.“

Elena sotva verila zázračným slovám, ktoré práve odzneli, a preto začala hľadať nezrovnalosti. „To by znamenalo, že od lady Bloddeuweddovej sa môžeme vybrať do väznice a vyviesť Stefana na slobodu,“ riekla tak sarkasticky, ako sa jej len podarilo. „Stačí ukázať kľúč a oni nám vydajú väzňa?“

Lakshmi prikyvovala. „Áno!“ zvolala, lebo sarkazmus v Eleninom tóne si nevšimla. „A nehnevaj sa, naozaj mi nie je jasné, prečo si ho dosiaľ nebola navštíviť.“

„Tu púšťajú k väzňom návštevy?“

„Pravdaže, len sa treba vopred dohodnúť.“

Meredith a Bonnie vyskočili a z oboch strán podopreli Elenu. „Ako dlho potrvá, kým sa niekto v našom mene dohodne?“ Elena to ledva precedila cez zuby, lebo hovorila len s námahou – celou váhou sa opierala o priateľky. „Koho tam môžeme poslať? Kto to dohodne?“

„Ja,“ povedal Damon z purpurovej tmy za nimi. „Dnes večer tam zájdem. Dajte mi päť minút.“

Matt cítil, že na tvári sa mu usadil veľmi zaťatý výraz.

„No tak,“ pobavene prehodil Tyrone. Pripravovali sa na výlet do toho posledného zlého kúska Starého lesa a znamenalo to, že si obaja museli natiahnuť kabáty postriekané prostriedkom proti moliam, a potom si ešte páskou prilepiť rukavice k dlhým rukávom. Matt sa v tom všetkom už teraz potil.

Tyrone je fajn, pomyslel si. Matt sa z ničoho nič objavil a vyhlásil: „Ozaj, to čo sa minulý týždeň stalo s Jimom Bryceom, tak to je ešte bizarnejšie, než sa zdá. Súvisí to s líščími démonmi a so Starým lesom a pani Flowersová vraví, že ak neprídeme na to, čo sa deje, ešte len potom budú problémy. A pani Flowersová nie je bláznivá babka z penziónu, hoci to o nej všetci vravia.“

„Pravdaže nie je,“ vstúpila do rozhovoru doktorka Alpertová. Stála vo dverách a práve položila na prah svoju čiernu brašnu – aj v kríze to stále bola normálna vidiecka lekárka. Ďalej vysvetľovala synovi: „S Theophiliou Flowersovou sa poznám veľmi dávno – aj s pani Saitouovou. Obe boli vždy ochotné a láskavé. Majú dobré srdce.“

„No…“ Matt vycítil príležitosť. „Teraz potrebuje pomoc pani Flowersová. Naozaj veľkú pomoc.“

„Tak čo sedíš, Tyrone? Pohni si, treba pomôcť pani Flowersovej.“ Doktorka si prehrabla oceľovosivé vlasy a potom láskavo postrapatila synove čierne.

„Hýbem sa, mami. Práve sme boli na odchode, keď si nám zastala cestu.“

Tyrone sa pri pohľade na Mattovo polorozpadnuté auto zdvorilo ponúkol, že ich k penziónu odvezie svojím camry. Matt, ktorý sa dovtedy obával, že ich v nejakom dôležitom momente ochromí defekt, rád súhlasil.

Tešil sa, že Tyrone bude v nasledujúcej sezóne oporou futbalistov na strednej. Na Tyrona sa totiž dalo vždy spoľahnúť, čo dokazovala aj jeho rýchla ponuka pomoci. Bol to dobrý chalan, priamy, bezproblémový – a vždy triezvy. Matta dosť mrzelo, ako drogy a alkohol ničia šport tu aj v univerzitných mužstvách.

Tyrone okrem toho vedel mlčať. Dokonca sa ani nepustil do Matta otázkami, prečo vlastne majú vyraziť k penziónu, ale zato obdivne hvizdol – nie pri pohľade na pani Flowersovú, ale keď zbadal žltý model T, ktorý starenka práve odviezla do starej stajne.

„Fíha!“ zvolal a vyskočil z auta. Rozbehol sa za starenkou, aby jej pomohol s nákupom, no očami už pohládzal autíčko od jedného nárazníka k druhému. „Téčko! Fordov slávny sedan! Páni, to auto by bolo úchvatné, keby…“ Odmlčal sa a hnedá pokožka na tvári mu očervenela odtieňom západu slnka.

„No, no, žiadne rozpaky!“ usmiala sa pani Flowersová a podala Mattovi druhú tašku s nákupom. Odniesol ju cez záhradu do kuchyne. „Naša milá žltá kárička slúži tejto rodine už takmer sto rokov a za ten čas bojovala s poruchami aj s hrdzou. Na asfaltovej ceste však vytiahne dobrých päťdesiat kilometrov za hodinu!“ hrdo doložila pani Flowersová – a v jej očiach sa zračil úžas nad modernými rýchlosťami.

Matt pozrel na Tyrona a vedel, že zostala jedna nevyslovená myšlienka.

Treba vrátiť dokonalú krásu tomuto ošumelému, ojazdenému, no stále čarovnému autu, ktoré väčšinu života trávi v bývalej stajni.

„Zvládneme to,“ povedal Matt. Myslel si, že ako hovorca pani Flowersovej by mal vysloviť ponuku.

„Iste,“ zasnene prikývol Tyrone. „Už aj tak stojí v dvojitej garáži, takže s priestorom nebude problém.“

„A ani ju nebudeme musieť úplne rozobrať, lebo motor ide ako hodinky.“

„Jasnačka! No aj tak by sme ho mohli vyčistiť a pozrieť sa na všetky piesty, remene a hadičky a tak.“ Čierne oči mu zažiarili. „Môj otec má elektrickú brúsku. Dá sa ňou obrúsiť farba a potom natrieme karosériu presne rovnakým odtieňom žltej!“

Pani Flowersová sa žiarivo usmiala. „Presne to chcela moja drahá mamička od teba počuť, mladý muž,“ vyhlásila a Matt si spomenul na dobrú výchovu a Tyrona jej konečne predstavil.

„Keby ste povedali, že ju natriete načerveno, namodro alebo hocijakou inou farbou, mamičke by sa to nepáčilo,“ vysvetľovala pani Flowersová pri výrobe šunkových sendvičov, zemiakového šalátu a pri príprave mexickej fazule. Matt pozoroval Tyrona, čo povie na pani Flowersovej „mamičku“. Našťastie sa po krátkom výraze prekvapenia rozhostil na Tyronovej tvári pokoj. Jeho mama povedala, že stará pani Flowersová nie je bláznivá, tak teda bláznivá nie je. Mattovi spadol kameň zo srdca. Už nemusel krehkú starenku chrániť sám. Mal pri sebe priateľa, dokonca o niečo väčšieho, ako bol sám, a mohol sa naňho spoľahnúť.

„Počúvajte, chlapci, dajte si šunkový sendvič a ja zatiaľ dokončím zemiakový šalát. Viem, že mladí muži,“ pani Flowersová vždy hovorila o mužoch, akoby šlo o nejakú vzácnu kvetinku, „potrebujú pred bojom veľa mäsa, ale nemusíme dodržiavať formality. Pustite sa do jedla hoci aj hneď.“

Veľmi ochotne ju poslúchli. Naozaj sa pripravovali na boj a teraz mali dojem, že by sa mohli pobiť aj s tigrami, pretože pani Flowersová im už ako dezert chystala koláč s pekanovými orechmi a obrovské šálky kávy, ktorá človeku vyčistí mozog lepšie ako elektrická brúska hrdzu z karosérie.

Tyrone a Matt sa odviezli Mattovou károu na cintorín, za nimi šla pani Flowersová svojím téčkom. Matt už videl, čo dokážu niektoré stromy porobiť s autami, a nemienil vystaviť čisté camry, na ktorom prišli s Tyronom, škode. Z kopca zišli peši na miesto, kde sa nedávno ukrýval Matt a šerif Mossberg. Chlapci museli pomáhať neistej pani Flowersovej, lebo chodník bol hrboľatý. Raz sa potkla a bola by spadla, ale Tyrone sa podrážkami tenisiek doslova zasekol do hliny a zostal stáť ako hora, kým sa naňho zvalila.

„Ach, ďakujem ti, môj milý Tyrone,“ zamrmlala, a z toho oslovenia bolo Mattovi jasné, že Tyrona prijala do svorky.

Obloha bola okrem pásu šarlátovej farby tmavá, keď sa dotrmácali k úkrytu. Pani Flowersová vybrala šerifskú hviezdu. Kvôli záhradníckym rukaviciam, ktoré mala na sebe, s ňou zaobchádzala trochu nemotorne. Priložila si odznak k čelu, pomaly ho odtiahla a podržala si ho pred očami. „Tu stál, potom sa zohol a čupol si.“ Sama sa skrčila v správnom kúte skrýše. Matt prikývol, a ani nevedel, čo robí, keď pani Flowersová so zavretými očami prehovorila: „Matt, môj milý, nemusíš ma viesť. Potom za sebou niekoho začul a zvrtol sa, vytasil zbraň. No bol to len Matt a chvíľu sa šeptom zhovárali.“

„Potom sa náhle postavil,“ povedala pani Flowersová a tiež sa prudko vystrela. V jej starom tele to zapraskalo, až sa Matt vyľakal. „Kráčal… dlhými krokmi… vošiel do tej skupinky stromov. Kráčal ku zlu.“

Vykročila rovnakým smerom, akým sa vtedy vybral šerif Rich Mossberg, keď sa za ním díval Matt. Matt a Tyrone sa rozbehli za ňou, pripravení zastaviť ju, ak by chcela vojsť do posledného žijúceho pozostatku Starého lesa.

Ona ho však obišla a hviezdu si stále držala pred zavretými viečkami. Tyrone a Matt pozreli jeden na druhého, prikývli a chytili ju za ruky. Tak obišli háj: Matt šiel prvý, za ním pani Flowersová, Tyrone posledný. V istej chvíli si Matt uvedomil, že po zvráskavených lícach stekajú starenke slzy.

Napokon sa zastavila, vytiahla čipkovanú vreckovku – po jednom či dvoch pokusoch – a utrela si oči. Ticho zhíkla.

„Našli ste ho?“ spýtal sa Matt, lebo už neovládol zvedavosť.

„No… uvidíme. Kitsune sa vyznajú v trikoch. Všetko, čo som videla, mohla byť len ilúzia. Nuž…“ Sťažka vzdychla. „Jeden z nás bude musieť vojsť do lesa.“

Matt naprázdno preglgol. „Takže ja.“

„Hej, človeče, ani nápad!“ ozval sa Tyrone. „Ty o nich vieš najviac, ty musíš dostať pani Flowersovú preč…“

„Nie, nemôžem riskovať, nemôžem od teba chcieť, aby si tam šiel a aby sa ti niečo sta…“

„Aha. Tak prečo si ma sem volal?“ vystrčil bradu Tyrone.

„Počkať, moji milí,“ takmer plačlivo sa ozvala pani Flowersová. Chlapci stíchli a Matt sa zahanbil.

„Existuje spôsob, ako mi obaja môžete pomôcť, ale je veľmi nebezpečný. Pre oboch. No azda ak to spravíte iba raz, môžeme znížiť riziko a zvýšiť naše šance, že niečo nájdeme.“

„Tak čo máme robiť?“ spýtali sa Matt a Tyrone takmer naraz.

O niekoľko minút boli pripravení. Ležali bok po boku tvárou k hradbe, ktorú tvorili vysoké stromy a pospletané konáre krovia v hájiku. Boli zviazaní lanom a ruky mali polepené papierikmi, ktoré im dala pani Saitouová.

„Keď poviem tri, obaja vystriete ruky a zachytíte sa hliny. Ak niečo nahmatáte, držte sa toho a vyťahujte ruku von. Ak nič nenahmatáte, trochu pohnite rukou a čo najrýchlejšie ju vyšklbnite von. Mimochodom,“ pokojne dodala, „ak sa vám bude zdať, že vás niečo ťahá dnu, alebo vám ochromuje ruky, kričte, kopte, vrieskajte a my vám pomôžeme.“

Nastala podozrivo dlhá minúta ticha.

„Takže vy si myslíte, že na zemi v hájiku sú veci, ktoré možno nahmatáme, ak tam len tak naslepo siahneme?“ spýtal sa Matt.

„Áno,“ prikývla pani Flowersová.

„V poriadku,“ povedal Tyrone a Matt naňho znovu pochvalne pozrel. Ani sa len nezaujíma, aké veci by to mohli vytiahnuť zo Starého lesa.

Boli na mieste a pani Flowersová počítala. „Raz, dva, tri.“ Matt vystrel pravú ruku čo najďalej a hmatkal pred sebou ako divý.

Spoza seba začul výkrik: „Mám to!“ A vzápätí: „Niečo ma ťahá dnu!“

Matt vytrhol ruku z porastu a hneď sa pokúsil pomôcť Tyronovi. Niečo mu na tú ruku spadlo, ale narazilo na prilepený lístok a mal pocit, akoby ho udrel kus polystyrénu.

Tyrone sa zúfalo mykal a už bol po plecia dnu. Matt ho zdrapil za pás a z celej sily ho ťahal opačným smerom. Pocítil, ako sa neznáma sila vzpiera – a potom odrazu Tyrone vyletel spomedzi kríkov, ako keď niekto z fľaše vytiahne zátku. Na tvári a na krku mal škrabance, no tam, kde ho chránil kabát, rukavice a papieriky, nebolo nič.

Matt by bol najradšej hlesol Ďakujem, no dve ženy, ktoré vyrobili tie amulety, boli ďaleko, a nechcel sa cítiť hlúpo pri ďakovaní Tyronovmu kabátu. Tak či onak, pani Flowersová ďakovala aj za troch.

„Matt, keď zhora zletela tá hrubá haluz, zľakla som sa, že ti prinajmenšom doláme ruku. Ešteže tie dve kňažky Saitouové vyrábajú také účinné amulety. A ty, môj milý Tyrone, si chlipni z tejto poľnej fľašky…“

„Prepáčte, ale ja nerád pijem…“

„Je to len horúca limonáda, chlapče, môj vlastný recept. Nebyť vás dvoch, chlapci, neboli by sme úspešní. Tyrone, však si niečo našiel? A potom ťa niečo zachytilo a nechcelo ťa pustiť, no Matt ťa zachránil.“

„Som si istý, že by sa bol vyslobodil aj sám,“ krútil hlavou Matt, pretože niekto ako Tyrone, preslávený silák, sa iste zahanbí, ak potrebuje pomoc.

Tyrone však skromne povedal: „Viem. Vďaka, Matt.“

Matt sa začervenal.

„Niečo som však odtiaľ vytiahol,“ zhnusene utrúsil Tyrone. „Na dotyk to bolo ako kus starej rúry, či čo…“

„Tak sa na to pozrieme,“ vážne povedala pani Flowersová a zasvietila najsilnejšou baterkou na to, pre čo Tyrone toľko riskoval.

Matt si pomyslel, že to vyzerá ako gigantická hračka pre psa v tvare kosti. A predsa… Lepšie sa tomu záhadnému predmetu prizrel.

Bola to ľudská stehenná kosť. Najväčšia kosť v tele, kosť z nohy. A bola stále biela. Čerstvá.

„Nevyzerá umelá,“ veľmi vzdialeným hlasom povedala pani Flowersová.

Ani nebola. Matt videl miesta, kde sa z kosti odlupovali úlomky. A nebola to ani hračka pre psa. Bola… skutočná. Skutočná stehenná kosť človeka.

No to ešte nebolo najhoršie. Najhoršie bolo to, čo poslalo Matta dlhou špirálou do tmy, len čo si to uvedomil.

Kosť bola dokonale ohlodaná a poznačená stopami desiatok maličkých zubov.

10

Elena žiarila od šťastia. Šťastná zaspala, ešte šťastnejšia sa prebudila, radovala sa z vedomia, že onedlho navštívi Stefana a potom – už veľmi skoro – ho odvedie so sebou.

Bonnie a Meredith neprekvapilo, keď sa pýtala Damona na dve veci: po prvé, kto tam pôjde, a po druhé, čo si má obliecť. Prekvapili ju jej rozhodnutia.

„Ak vám to neprekáža,“ pomaly povedala pred všetkými, ktorí sa zhromaždili v jednom zo salónov. Váhavo kreslila prstom po stole veľké kruhy. „Nechcem brať so sebou priveľa ľudí. Na Stefanovi vidieť, že s ním zle zaobchádzali, a nerád vyzerá pred druhými zle. Nerada by som ho ponížila.“

Všetci sa začervenali. Či skôr očerveneli od hnevu. A potom sa začervenali, ale previnilo. Pri otvorených oknách, ktoré zo západu vpúšťali červené svetlo skorého rána, ktoré teraz všetko sfarbovalo na svoj odtieň, sa to nedalo presne určiť. Isté bolo len jedno: ísť za Stefanom chceli všetci.

„Preto dúfam,“ povedala Elena a pozrela priateľkám rovno do očí, „že ak si niekoho z vás nevyberiem, aby šiel so mnou, neurazí sa.“

Takže z toho si obidve odvodia, že neprichádzajú do úvahy, pomyslela si Elena, keď na ich tvárach rozoznala porozumenie. Veľká časť jej plánov závisela od toho, ako zareagujú jej najlepšie priateľky.

Meredith sa statočne ozvala prvá: „Elena, prešla si peklom, a to doslova. Takmer si umrela, len aby si pomohla Stefanovi. Vezmi so sebou toho, koho pokladáš za najužitočnejšieho.“

„Je nám jasné, že toto nie je hlasovanie o obľúbenosti kamarátov,“ vyhlásila Bonnie a naprázdno preglgla, aby sa nerozplakala. Chce tam ísť, pomyslela si Elena, ale chápe ma. „Stefan by sa možno väčšmi hanbil pred dievčaťom ako pred chlapcom,“ povedala Bonnie. A dokonca ani nedoložila: Hoci my by sme nespravili nič, čo by ho priviedlo do rozpakov. Elena si to cenila, prešla ku kamarátkam a objala ich. Najskôr v náručí pocítila útle akoby vtáčie tielko Bonnie, potom Meredithino vysoké telo, štíhle a svalnaté. Ako vždy, aj teraz sa pri tom geste zbavila časti napätia.

„Ďakujem vám,“ šepla a utrela si oči. „Máte pravdu, v takej situácii bude lepšie, ak za ním pôjdu chalani. A možno by ho najmenej potešilo, keby ho uvideli priatelia, ktorých už pozná a má rád. Preto žiadam Strelca, Damona a doktora Meggara, aby šli so mnou oni.“

Lakshmi poskakovala, akoby bola vyvolená aj ona. „Kam ho zavreli?“ spýtala sa takmer veselo.

„Do Shi no Shi,“ odvetil Damon.

Lakshmi vyvalila oči, chvíľu na Damona mlčky zízala, a potom už vybehla z dverí. Počuli už len jej šokovaný hlas: „Pane, musím ísť, mám ešte povinnosti!“

Elena pozrela na Damona. „Čo to malo byť?“ spýtala sa hlasom, ktorý by z tridsiatich metrov zmrazil lávu.

„Naozaj neviem. Netuším. Shinichi mi ukázal znaky kanji a povedal, že sa vyslovujú Shi no Shi, čo znamená Smrť smrti. Má ísť o snímanie kliatby smrti z upíra.“

Strelec si odkašlal. „Môj malý, si príliš dôverčivý. Mon cher idiot. A ty si sa nikoho neopýtal…“

„Opýtal. Opýtal som sa istej staršej Japonky v knižnici, či tie romaji – to sú japonské slová písané naším písmom – znamenajú Smrť smrti. A ona prikývla.“

„A ty si sa len obrátil a odišiel,“ čudoval sa Strelec.

„Ako vieš?“ Damon sa už zlostil.

„Pretože, mon cher, tie slová majú mnoho významov. Ich významy závisia od japonských znakov, ktoré si jej však neukázal.“

„Nemal som ich so sebou! Shinichi ich napísal do vzduchu červeným dymom.“ S hnevom, ale aj úzkosťou, dodal: „Tak čo ešte znamenajú?“

„Nuž, môžu znamenať aj to, čo si povedal. A môžu znamenať aj nová smrť. Alebo pravá smrť. Alebo – Bohovia smrti. A podľa toho, ako tam zaobchádzajú so Stefanom…“

Keby oči boli zaostrené koly, Damon by mal svoje dni spočítané. Všetci ho prebodávali odsudzujúcimi pohľadmi. Obrátil sa a venoval všetkým svoj známy žiarivý úsmev s plne obnaženými zubami. „Tak či onak, rozhodne som nepredpokladal, že by to znamenalo niečo príjemné,“ podotkol. „Len som si povedal, že mu pomôžem, ak ho zbavím upírskej kliatby.“

„Tak či onak,“ smutne po ňom zopakovala Elena. A doložila: „Strelec, bola by som ti nekonečne vďačná, keby si tam zašiel prvý a zariadil, aby nás pustili dnu, až prídeme.“

„Akoby sa stalo, Madame.“

„Ešte čosi. Každý, kto pôjde za Stefanom, by sa mal prezliecť. Tuším sa pôjdem porozprávať s lady Ulmou.“

Keď odchádzala, na chrbte doslova cítila nechápavé pohľady Bonnie a Meredith.

Lady Ulma bola bledá, ale pohľad mala bystrý, keď do jej izby priviedli Elenu. Dobrý znak bol, že na kolenách mala otvorený náčrtník.

Stačilo zopár slov a úpenlivý pohľad. Lady Ulma vyhlásila: „O hodinu či dve to bude hotové. Len musíme zavolať tých správnych ľudí.“

Elena jej jemnučko stisla zápästie. „Ďakujem. Ty naozaj robíš zázraky!“

„Takže mám ísť do väznice ako trestanec,“ povedal Damon. Elena vyšla z izby lady Ulmy a našla ho stáť pred dverami. Podozrievala ho, že načúval.

„To mi nezišlo na um,“ povedala. „Len som si pomyslela, že ak si dáte na seba odev otrokov, Stefan bude menej nervózny a bude sa menej hanbiť. Prečo si vlastne myslíš, že ťa chcem trestať?“

„A nechceš?“

„Prišiel si mi pomáhať pri záchrane Stefana. A prešiel si…“ Elena sa musela odmlčať a v rukávoch pohľadať čistú vreckovku, no potom jej Damon ponúkol svoju z čierneho hodvábu.

„Dobre,“ vzdychol, „nebudeme to rozoberať. Prepáč. Niečo mi zíde na um a potom to aj poviem, hoci to znie absurdne, keď si zvážime, komu to hovorím.“

„A nepočuješ v sebe niekedy aj iný hlas? Tenký hlások, ktorý hovorí, že ľudia môžu byť dobrí a nemusia ti stále len ubližovať?“ Elena do tej otázky vložila smutnú túžbu a myšlienku na to dieťa – ktovie, koľko reťazí ho teraz sputnáva?

„Neviem. Možno. Niekedy. Lenže ten hlas sa v tomto zákernom svete zvyčajne mýli, tak prečo mu mám venovať pozornosť?“

„Občas by si to mohol skúsiť,“ šepla. „Potom by som sa s tebou vedela lepšie pohádať.“

Mne sa to s tebou takto páči, telepaticky jej oznámil Damon a jej došlo – ako sa to znovu stalo? – že sa objímajú. A čo bolo ešte horšie, mala na sebe ranný odev – dlhú hodvábnu košeľu a župan z rovnakej látky, belasej s perleťovým leskom, ktorý sa v lúčoch večne zapadajúceho slnka fialovo trblietal.

Aj mne… To priznala, hoci nerada, a pocítila, ako sa cez Damona prelievajú tlakové vlny emócií, ako prechádzajú po jeho pokožke aj celým telom a vstupujú do tej nepreskúmanej jamy, ktorú človek zazrel, keď sa mu zadíval do očí.

Len chcem byť úprimná, vysvetlila mu, lebo tá jeho reakcia ju takmer vyľakala. Ak nebudem k iným úprimná, nemôžem od nich očakávať, že budú úprimní ku mne.

Nebuď úprimná. Nebuď. Radšej ma neznášaj. Nenáviď ma, modlikal Damon a zároveň jej hladkal ruky a dve vrstvy hodvábu, ktoré delili jeho pokožku od jej.

„Prečo?“

Pretože mi nemožno veriť. Som zlý vlk a ty si čistá duša, snehobiele novorodené jahňa. Nesmieš dovoliť, aby som ti ublížil.

Prečo by si mi mal ubližovať?

Pretože možno… nie, nechcem ťa pohryznúť… chcem ťa iba pobozkať. Trošku. Takto. V jeho telepatickom hlase znelo náhle uvedomenie. A naozaj ju pobozkal veľmi nežne a vedel, kedy sa jej podlomia kolená. Zdvihol ju, aby nespadla na dlážku.

Damon, Damon, opakovala v duchu a tiež cítila nehu, lebo vedela, že mu poskytuje slasť. Potom jej to došlo.

Damon, prosím! Pusť ma! Musím si ísť skúšať šaty!

Na lícach mu planula červeň, no predsa len ju pomaly a váhavo pustil, položil ju na zem, podoprel ju, aby nespadla, a znovu ju postavil na nohy.

Fajn, tak ja si môžem ísť vyskúšať záchvat zúrivosti, pomyslel si a potkýnavým krokom vyšiel von – až na druhý pokus, lebo na prvý minul dvere.

Ja však naozaj musím! zakričala za ním Elena, ale netušila, či ju začul. Aj tak ju potešilo, že ju pustil, hoci nechápal jej dôvody, vedel len toľko, že mu povedala nie. A to sa dalo u Damona pokladať za pokrok.

Vbehla do izby lady Ulmy, kde sa teraz motalo množstvo ľudí, ešte aj dvaja modelovia vyobliekaní v nohaviciach a v dlhých košeliach.

„To sú Strelcove šaty,“ ukázala lady Ulma na prvého, vyššieho muža, „a toto sú Damonove.“ Kývla na toho menšieho.

„Sú akurát!“

Lady Ulma jej venovala pochybovačný pohľad. „No, šili sme ich z pravej vrecoviny, poctivej a najhrubšej, akú nosia tí najnižšie postavení otroci. Určite si ju oblečú?“

„Ak nie, nikam nepôjdu,“ riekla Elena a žmurkla.

Lady Ulma sa zasmiala. „Dobrý plán.“

„Iste, no čo súdiš o tom druhom pláne?“ Elenu názor lady Ulmy skutočne zaujímal, hoci pri tejto otázke sa zapýrila.

„Moja drahá dobrodinka,“ oslovila ju lady Ulma, „ja som pri šití takých odevov vídala moju matku… samozrejme, až keď som dovŕšila trinásť rokov. Mamička mi povedala, že ich šije nesmierne rada, lebo ich účelom je radosť určená až dvom ľuďom naraz. Môžeš sa spoľahnúť, že ja a Lucen to čoskoro dokončíme. A nemala by si sa už pripraviť na cestu?“

„Pravdaže. A ozaj, Ulma, naozaj ťa mám rada! Nie je to zvláštne? Čím viac ľudí mám rada, tým viac ich ešte chcem stretnúť a ľúbiť!“ Elena sa radostne rozbehla naspäť do svojich izieb.

Komorné ju tam nedočkavo očakávali a Elena sa okúpala tak rýchlo, ako hádam ešte nikdy. Vzápätí sa ocitla na pohovke uprostred usmiatych dievčat, ktoré ju šikovne obliekali, česali a upravovali. Každá konala svoju prácu tak, že neprekážala ostatným.

Mali so sebou depilačné náplaste – jednu pre každú nohu, jednu pre podpazušie a jeden pár náplastí pre obočie. Kým pracovali na odstraňovaní chĺpkov, ďalšie ženy natierali jej telo jemnými krémami a olejmi, ktorých vôňa vytvorila jedinečnú kombináciu určenú špeciálne pre Elenu. Jedna komorná sa zadívala na jej tvár a telo.

Potom prifarbila Elenino obočie natmavo, pozlátila jej viečka, akýmsi záhadným prípravkom jej takmer o centimeter predĺžila mihalnice a potom ešte prikreslila exotické tmavé očné linky. Napokon jej starostlivo zvýraznila pery ligotavým červeným rúžom, ktorý vytvoril dojem, že Elenine ústa sú stále našpúlené a čakajú na bozk. Potom poprášila Elenino telo jemnou vrstvičkou ligotavého prášku. Vrcholom bol veľký diamant, ktorý poslali z Lucenových zásob a ženy ho pevne vlepili Elene do pupka.

Kým sa kaderníčky zapodievali poslednými neposlušnými kučierkami na Eleninom čele, krajčírky doniesli od lady Ulmy dve škatule a šarlátový plášť. Elena všetkým komorným i kozmetičkám úprimne poďakovala, dala im takú štedrú odmenu, až sa takmer zachádzali od vďačnosti, a potom ich požiadala, aby ju nechali samu. Chceli jej ešte poslúžiť, ale ona hlasnejšie, hoci rovnako zdvorilo, svoju žiadosť zopakovala. Odišli.

Elene sa triasli ruky, keď do nich brala najnovší model od lady Ulmy. Zakrýval rovnako veľa ako normálne plavky, ale vzhľadom pripomínal len spŕšku šperkov strategicky rozmiestnenú na pásikoch zlatistého tylu. Všetky šperky sa hodili k diamantu, ktorý už mala v pupku: od náhrdelníka k náramkom a k zlatým kruhom, ktoré hlásali, že Elena, aj keď draho vyobliekaná, je stále iba otrokyňa.

A to bolo všetko. Pôjde za Stefanom oblečená iba v tyle a v šperkoch, v parfume a v líčidlách. Elena sa opatrne zahalila šarlátovým plášťom, aby nič pod ním nepokrčila ani nerozmazala, a vkĺzla chodidlami do jemných zlatých sandálikov na veľmi vysokých podpätkoch.

Zbehla na prízemie a prišla práve včas. Strelec a Damon mali na sebe plášte, ktoré si tesne pritiahli k telám – znamenalo to, že pod nimi ich halia vrecovinové úbory otrokov. Strelec dal pripraviť koč lady Ulmy. Elena si napravila zlaté kruhy na zápästiach, ktoré jej liezli na nervy, pretože ich musela mať, aj keď sa pekne vynímali na pozadí bieleho kožušinového lemu šarlátového plášťa. Damon vystrel ruku, že jej pomôže nastúpiť.

„Môžem cestovať vnútri? Tak by som nemusela mať…“ Pri pohľade na Strelca však jej nádeje dostali úder.

„Ak nechceme zatiahnuť všetky závesy,“ povedal, „musíš si otrocké náramky ponechať aj počas cesty.“

Elena vzdychla a podala ruku Damonovi. Slnko svietilo za ním a menilo ho na tmavú siluetu. No potom, keď Elena zažmurkala, prekvapene na ňu pozrel. Vedela, že si všimol jej pozlátené viečka. Potom poctil pohľadom narúžované pery akoby stále našpúlené k bozku. Elena sa začervenala.

„Zakazujem ti, aby si mi prikázal odhaliť, čo mám pod plášťom,“ vyhŕkla a Damon sa zamračil.

„Na čele drobné kučierky, plášť, čo halí všetko od krku po chodidlá, rúž ako…“ Opäť len nemo zízal a pomykával perami, akoby sa mu zažiadalo vyjadriť to prirovnanie bozkom.

„Už je čas ísť!“ prerušila jeho úvahy Elena a chvatne naskočila do koča. Bola veľmi šťastná, ale už začínala rozumieť, prečo si oslobodení otroci do konca života nenavlečú na ruku nič, čo pripomína náramok.

Stále bola šťastná, keď došli k Shi no Shi – veľkej budove, ktorá vyzerala ako väznica spojená s výcvikovým táborom gladiátorov.

A bola šťastná, aj keď ich dozorcovia pri veľkom kontrolnom stanovišti pustili ďalej bez jediného náznaku zlej vôle. No ktovie, či ich ovplyvnil jej plášť. Boli to démoni: tmaví, mlčanliví a mocní ako voly.

Všimla si niečo, čo ju spočiatku šokovalo, ale potom v nej spustilo pramienok nádeje. Predná hala budovy mala na jednej strane dvere, ktoré vyzerali ako dvere v tom „sklade“ otrokov, kde sa ocitli pri vstupe do Temného rozmeru. Tieto dvere zostávali zavreté, nad nimi boli nakreslené zvláštne znaky, prichádzali k nim rozlične vyobliekaní ľudia, oznámili svoj cieľ a potom otočili kľúčom – tak otvorili vchod.

Inými slovami, dvere viedli k Iným rozmerom. A boli práve tu, v Stefanovej väznici. Sám Boh vedel, koľkí dozorcovia by sa na nich vrhli, keby sa ten priechod pokúsili použiť, ale aj tak si ho treba zapamätať.

Dozorcovia z nižších poschodí Shi no Shi, kde to už vyzeralo ako podzemná hladomorňa, reagovali na Elenu a jej spoločnosť úplne netajene a veľmi nepríjemne. Boli to krpatí démoni iného druhu a robili návštevníkom ťažkosti, kde len mohli. Damon ich musel podplatiť, aby ich vôbec pustili do oblasti, kde sa nachádzala Stefanova cela. Ďalší bakšiš dostali za to, že ich tam pustili samých, pretože bežne sprevádzal každého návštevníka jeden dozorca, a ešte aj za to, že za slobodným upírom vôbec pustili Elenu – ľudskú otrokyňu.

Ešte aj keď od Damona inkasovali pomerne slušné sumy, škľabili sa a odporne hrdelne mrmlali. Elena im nedôverovala.

A právom.

V chodbe, ktorú poznala zo svojich výletov mimo tela, mali zahnúť doľava, a predsa šli rovno ďalej. Prešli popri ďalšej skupinke dozorcov a tí sa od smiechu takmer popučili.

Bože, vari nás vedú už len k Stefanovmu mŕtvemu telu? To jej náhle zišlo na um a vtedy jej pomohol Strelec. Objal ju veľkou rukou okolo pliec a podoprel ju, kým si opäť uvedomila, že má nohy.

Kráčali ďalej, vchádzali hlbšie do smradľavého podzemia s kamennou dlažbou. Až potom zahli doprava.

Elena cítila, že jej srdce uháňa pred ňou. Jej srdce s každým úderom opakovalo zle, zle, zle, ešte predtým, ako sa dostali k poslednej cele v rade. Tá cela bola celkom iná, nepodobala sa na Stefanovu. Nemala okolo seba mreže, ale akýsi poprepletaný a pokrútený drôt plný ostňov. Nie, tadiaľto by mu fľašu Čiernej mágie nepodala. V nijakom prípade by ju nemohla ani nastaviť tak, aby z nej stekali kvapky do smädných úst za pletivom. Nie, tu by do medzierky v drôtoch nevopchala ani len prst. A sama cela nebola špinavá, ale nebolo v nej nič – okrem Stefana. Nebolo tu jedlo, voda, žiadna posteľ, v ktorej by sa dalo niečo schovať, ani len slamník. Len Stefan tu bol.

Elena vykríkla a netušila, či kričí slová, alebo vydáva len neurčitý zvuk čistej úzkosti. Hodila sa do cely – alebo to aspoň skúsila. Ruky sa jej zadrapili do ostrého pletiva, všade, kde sa jej tie drôty dotkli pokožky, vymokla krv, a vtedy ju už Damon, ktorý zase reagoval najrýchlejšie, ťahal naspäť.

Pretlačil sa popri nej a zadíval sa pred seba. S otvorenými ústami civel na svojho mladšieho brata – takmer kostlivca so sivou tvárou, telo sotva dýchajúce, ktoré v pokrkvanej, fľakatej a vydratej väzenskej uniforme vyzeralo takmer detsky stratené. Damon zdvihol ruku, akoby sám zabudol na drôtenú bariéru, a Stefan sa zmraštil. Zdalo sa, že väzeň nikoho z nich nespoznáva. Pozornejšie sa zahľadel iba na kvapky krvi na drôtenom pletive, tam, kde sa ho dotkla Elena, zavetril, a akoby sa do jeho otupenosti predsa len prebojoval nejaký vnem, pozrel na Damona, ktorému spadol plášť. Nič však nepovedal a jeho pohľad nechápajúceho dieťaťa prešiel ďalej.

Damon vydal pridusený zvuk, obrátil sa, odsotil všetkých, čo mu stáli v ceste a rozbehol sa opačným smerom. Ak sa nádejal, že za ním vyrazí toľko strážcov, aby sa ostatní mohli pokúsiť o vyslobodenie Stefana, tak sa pomýlil. Zopár krpatých démonov ho naozaj prenasledovalo a opičími hlasmi škrekotali nadávky, ale väčšina z nich zostala za Strelcom.

Elene sa v hlave rojili plány. Napokon sa obrátila k Strelcovi. „Použi všetky peniaze, ktoré máme, a pridaj toto,“ šepla. Siahla si pod plášť a vylovila diamantový náhrdelník – viselo na ňom vyše dvadsať drahých kameňov. „Ak budeš potrebovať viac, zavolaj ma. Vybav mi polhodinu. Dobre, tak dvadsať minút,“ vzdychla, keď Strelec pokrútil hlavou. „Nejako ich zadrž, prosím, nech s ním môžem zostať aspoň dvadsať minút sama! Niečo vymyslím, aj keby ma to malo zabiť.“

Po chvíli jej Strelec pozrel do očí a prikývol. „Dobre.“

Elena prosebne pozrela na doktora Meggara. Má niečo také, čo by teraz pomohlo? Existuje vôbec niečo také?

Doktor stiahol obočie nadol, potom sa stred oboch obŕv vysunul vyššie. Ten výraz jasne hovoril o žiali a zúfalstve. No potom sa zamračil a šepol: „Vynašli novinku – injekciu, ktorá vraj pomôže v tých najhorších prípadoch. Môžem ju vyskúšať.“

Elena sa ovládla, aby mu nepadla k nohám. „Prosím! Prosím vás o to!“

„Jej účinky však nepresiahnu niekoľko dní…“

„Ani nemusia! Dovtedy ho dostaneme von!“

„V poriadku.“ Strelec medzitým odohnal strážcov a vrátil sa so slovami: „Stal sa zo mňa obchodník so šperkami a niečo vám musím ukázať.“

Doktor Meggar otvoril brašnu a vytiahol striekačku. „Drevená ihla,“ slabo sa usmial, keď do striekačky nasal číru tekutinu z malej fľaštičky. Elena vzala do ruky druhú striekačku a pozorne si ju obzerala, kým doktor Meggar uprosil Stefana gestami, aby priložil ruku k pletivu. Stefan ho poslúchol a potom odskočil, pretože vpich mu spôsobil bolesť a tekutina vstreknutá do tela zaštípala.

Elena zúfalo pozrela na lekára. „Koľko toho dostal?“

„Len polovicu. No to nič, pretože som do striekačky natiahol dvojnásobnú dávku a stlačil som piest veľmi silno, aby sa mu,“ odznel lekársky výraz, ktorému Elena nerozumela, „dostal do tela. Vedel som, že taký rýchly vpich ho bude bolieť väčšmi, ale musel som to riskovať a dosiahol som zamýšľaný účinok.“

„Dobre,“ prikyvovala Elena. „A teraz do tej striekačky naberte moju krv.“

„Krv?“ doktor na ňu zmätene pozrel.

„Iste! Striekačka je dosť dlhá, prenikne cez pletivo. Na druhej strane bude z ihly kvapkať krv a Stefan sa jej bude môcť napiť. Možno ho to zachráni!“ Elena zreteľne vyslovila každé slovo, akoby hovorila s dieťaťom. Zúfalo potrebovala vysvetliť svoj plán.

„Ach, Elena,“ vzdychol doktor Meggar, posadil sa na päty a z tuniky si vytiahol dosiaľ ukrytú fľaštičku Čiernej mágie. „Prepáč, ale možno by som ešte zvládol vytiahnutie krvi z fľaštičky. Dieťa moje, mám naveky pokazený zrak.“

„A čo okuliare?“

„Nuž, dávno mi neslúžia. Je to komplikovaný stav a napichnúť ihlou žilu nie je vôbec jednoduché. Väčšina lekárov to aj tak poriadne nevie a ja som v tomto asi najnemožnejší. Prepáč, moja milá, ale naposledy sa mi to podarilo pred dvadsiatimi rokmi.“

„Tak potom nájdem Damona a prikážem mu, aby mi zubami otvoril tepnu. Je mi jedno, či ma to zabije.“

„No mne to jedno nie je.“

Nový hlas vyšiel z osvetlenej cely a doktor s Elenou prudko zdvihli hlavy.

„Stefan! Stefan! Stefan!“ Vrhla sa k nemu a pokúsila sa ho chytiť za ruky, bez ohľadu na ostré drôty.

„Nie,“ šepol Stefan, akoby jej prezrádzal tajomstvo. „Prilož si prsty sem a ešte sem. Na moje. Tento plot je zo špeciálne upravenej ocele, ktorá mi síce otupuje silu, ale nemôže mi prerezať pokožku.“

Elena ho poslúchla a vzápätí – konečne! – sa ho dotýkala. Dotýkala sa ho po takej dlhej dobe, naozaj a v skutočnosti!

Neprehovorili, Elena len počula, ako sa doktor Meggar diskrétne vzďaľuje. Asi sa pobral za Strelcom. Nezaoberala sa tým, jej myseľ bola teraz zameraná iba na Stefana. Mlčky si pozerali do očí, chveli sa a na mihalniciach sa im ligotali slzy. Odrazu sa cítili nesmierne mladí, takmer ako deti.

A tiež veľmi blízko smrti.

„Vravíš, že ťa vždy nútim, aby si to povedala prvá. Vieš ty čo? Tentoraz to tak nebude. Ľúbim ťa, Elena.“

Slzy z mihalníc jej cupli na líca.

„Práve dnes ráno som myslela na to, koľkých ľudí môžem mať rada. No len jeden má pred všetkými prednosť,“ šepla. „Len jeden a naveky. Ľúbim ťa, Stefan. Ľúbim ťa!“

Na chvíľu sa odtiahla a utrela si oči tak šikovne, ako to vedia všetky bystré dievčatá – ani si nerozmazala mejkap. Stačilo priložiť palce pod mihalnice na dolnom viečku a vyfrknúť slzy aj s líčidlom do vzduchu v podobe stovky drobných kvapôčok.

Prvý raz vládala uvažovať.

„Stefan,“ zašepkala, „prepáč mi to. Dnes ráno som premárnila čas, lebo som sa chcela vyobliekať – vlastne skôr zobliecť –, aby som ti ukázala, čo na teba čaká, až sa dostaneš na slobodu. Teraz sa však cítim tak…“

Ani on už nemal v očiach slzy. „Tak mi to ukáž,“ odpovedal nástojčivým šepotom.

Elena sa vystrela a bez teatrálnych gest jednoducho striasla plášť na zem. Zatvorila oči. Vlasy sa jej krútili do stoviek maličkých kučierok tak ako tie, čo dosiaľ videl na jej čele. Viečka mala stále pozlátené, lebo očný tieň odolával slanej vode sĺz. Zostala oblečená len v pásikoch zlatého tylu, na ktorom boli prišité drahé kamene, aby zakrývali to, čo zakryť museli. Celé telo sa jagalo dokonalosťou toho prvého rozpuku mladosti, ktorému sa nič nevyrovná a ktorý už nikdy nemožno zopakovať.

Ozvalo sa čosi ako dlhý vzdych… a potom nastalo ticho. Elena otvorila oči, zľakla sa, či Stefan nezomrel. On však stál a zvieral oceľovú zábranu, akoby ju chcel strhnúť, aby sa k nej prebojoval.

„To všetko dostanem?“ šepol.

„To všetko je pre teba. Všetko pre teba,“ zopakovala ona.

V tej chvíli sa za ňou ozval tichý šuchot. Zvrtla sa a v cele oproti Stefanovej uvidela v šere svietiace oči.

11

Elenu prekvapilo, že necíti hnev, len odhodlanie chrániť Stefana.

Až teraz si všimla, že v cele, ktorú považovala za prázdnu, je kitsune.

Bol to muž a nepripomínal Shinichiho ani Misao. Mal veľmi dlhé a snehobiele vlasy a mladú tvár. Aj odev mal biely: tuniku, akési voľné hodvábne nohavice. Jeho chvost bol taký našuchorený, že takmer vyplnil celu. Okrem toho mal líščie uši, ktoré sa stále pomykávali. A oči – oči sa jagali zlatom ako ohňostroj.

Bol prekrásny.

Kitsune znovu zakašlal a potom vybral – Elene sa zdalo, že zo svojich dlhých vlasov – maličkú tenkú koženú taštičku, či skôr vrecko.

Dokonalý obal na jeden dokonalý šperk, pomyslela si.

Kitsune spravil prázdnou rukou niekoľko gest. Vzal neexistujúcu fľašu vína Čierna mágia (bola ťažká a nápoj v nej bol lahodný) a nalial tekutinu do vrecka. Potom vytiahol neexistujúcu striekačku – pridržal ju tak ako predtým doktor Meggar, dokonca poklopkal po nádržke, aby vyhnal vzduchové bublinky, a natiahol do nej tekutinu z vrecka. Napokon neexistujúcu striekačku prestrčil cez svoje mreže a palcom naznačil stlačenie piesta – vyprázdnenie striekačky.

„Môžem ťa napojiť Čiernou mágiou,“ prekladala gestá Elena. „Z tohto vrecúška môžem naplniť striekačku. Zvládne to aj doktor Meggar. Nemáme však veľa času, treba to spraviť čím skôr.

„Ja…“ váhal Stefan.

„Nie. Budeš piť, a to čo najrýchlejšie.“ Elena Stefana milovala, milovala jeho hlas, nevedela sa naňho vynadívať, ale musela zachrániť život – jeho život. Vzala od kitsune vrecko, na znak vďaky sa uklonila a nechala svoj plášť na dlážke. Myslela len na to ako pomôcť Stefanovi, preto aj zabudla, ako je oblečená – či vlastne neoblečená.

Ruky sa jej chceli triasť, no nedovolila im to. Mala tu tri fľašky vína Čierna mágia: tú svoju v plášti, fľašku doktora Meggara a aj tú Damonovu, ak ju mal stále vo svojom plášti.

Šikovnými, elegantnými a takmer strojovými pohybmi zopakovala, čo jej ukázal kitsune, a opakovala to znovu a znovu. Ponoriť hrot ihly, vytiahnuť piestik, prestrčiť cez mreže, stlačiť. Stále dookola.

Po zhruba desiatich podobných sériách pohybov si Elena vyvinula novú techniku, ktorú nazvala katapult. Naplnila vínom maličké vrecko a pridržala ho za dno, Stefan nastavil ústa a ona jediným pohybom stlačila vrecko dlaňou. Stefan tak dostal do úst značné množstvo vína. Mreže boli od vína lepkavé a Stefan tiež, a ani by to nemohlo fungovať, keby oceľ bola ostrá aj preňho, no vďaka tejto metóde vypil až prekvapivo veľa.

Druhú fľašku Čiernej mágie vložila do cely, kde bol kitsune, a ktorá mala normálne mreže. Netušila, ako mu má poďakovať, no keď mala voľnú sekundu, obrátila sa k nemu a usmiala sa. Všimla si, že Čiernu mágiu pije rovno z fľaše a tvár mu zmeravela vo výraze chladnej, no o to väčšej slasti.

Koniec prišiel príliš rýchlo. Elena začula Strelcov hlas. „Nie je to fér! Elena ešte nie je pripravená! Elena s ním nemohla stráviť dosť času!“

Nepotrebovala dôraznejšie upozornenie. Poslednú fľašu vína strčila cez mreže, za ktorými bol kitsune, posledný raz sa uklonila a vrátila mu aj maličké vrecko – ale už s veľkým diamantom, ktorý si sem priniesla v pupku. Bol to jej najväčší šperk a kitsune si ho pomaly obracal v prstoch s dlhými nechtami, potom sa zdvihol a mierne sa jej uklonil. Nastala chvíľa na obojstranné úsmevy a potom už Elena čistila brašnu doktora Meggara a zahaľovala sa do červeného plášťa. Obrátila sa k Stefanovi, znovu celá rozochvená, a hlesla: „Prepáč. Nechcela som z toho urobiť lekársku návštevu, ale…“

„… zazrela si šancu zachrániť mi život a nedokázala si jej odolať.“

Bratia sa niekedy až príliš podobali.

„Stefan, prosím ťa, prestaň. Ach, vieš, ako ťa ľúbim?“

„Elena.“ Pobozkal jej prsty pritisnuté k drôtom a povedal dozorcom: „Prosím, nie, neodveďte ju preč, preboha, nechajte nám ešte aspoň minútu! Len minútu!“

Elena však musela pustiť jeho prsty, aby sa jej nerozhalil plášť. Keď ho videla naposledy, päsťami útočil na pletivo a volal: „Elena, milujem ťa! Elena!“

Vytiahli ju do chodby a medzi nimi dvoma sa zabuchli dvere. Zhrbila sa.

Objali ju ruky a pomáhali jej kráčať. Elena sa rozhnevala. Ak teraz Stefana vrátia do jeho starej špinavej cely, a to určite urobia, musí ísť po vlastných. A títo démoni nič nerobia jemne, toľko vedela. Iste ho ženú ako zviera, bodajú ho ostrými drevenými nástrojmi.

Keď môže kráčať on, dokáže to aj ona.

Keď už vychádzali zo vstupnej haly Shi no Shi, Elena sa poobzerala. „Kde je Damon?“

„V koči,“ ticho odvetil Strelec. „Potreboval čas.“

Ja mu dám čas, pomyslela si Elena. Čas na jeden výkrik, kým mu vytrhnem hrtan! No tej mienky bola len časť z nej, aj to malá. Zvyšok z nej cítil len smútok.

„Nestihla som povedať nič, čo som chcela. Chcela som mu povedať, že Damonovi je to ľúto. A že sa zmenil. Lenže Stefan si ani nepamätá, že tam Damon bol.“

„On sa s tebou rozprával?“ divil sa Strelec.

Tí dvaja, Strelec a Elena, vyšli z poslednej mramorovej brány Domu bohov smrti. Tak ju totiž v duchu nazvala Elena.

Koč stál pred nimi, ale nenastúpili doň. Strelec odtiahol Elenu od ostatných, položil jej na plecia veľké ruky a prehovoril stále veľmi nežne: „Mon Dieu, dieťa drahé, naozaj ti to nechcem povedať, ale musím. Obávam sa, že ak vyslobodíme Stefana v deň večierka, ktorý organizuje lady Bloddeuweddová, bude neskoro. O tri dni bude už…“

„Teraz hovoríš ako lekár?“ Zazrela naňho a veľmi dobre si uvedomovala, že je strhaná a bledá, že v ňom vzbudzuje ľútosť. Predsa však potrebovala odpoveď.

„Nie som lekár,“ pomaly odvetil. „Som však tiež upír.“

„Starý upír?“

Strelcovo obočie vyletelo dohora. „Odkiaľ to máš?“

„Odnikiaľ. Prepáč, ak sa mýlim. Mohol by si zavolať doktora Meggara?“

Strelec na ňu ešte chvíľu uprene hľadel, potom odišiel za doktorom. Onedlho sa vrátil aj s ním.

Elena už bola pripravená. „Doktor Meggar, Strelec videl Stefana len na začiatku, ešte pred tou injekciou. Nazdáva sa, že Stefan do troch dní zomrie. Súhlasíte s ním, ak vezmete do úvahy účinok injekcie?“

Doktor Meggar na ňu pozrel prižmúrenými krátkozrakými očami a videla, ako sa mu v nich lesknú slzy. „Je možné… tak ako je možné všetko… že ak má dosť silnú vôľu, prežije. No pravdepodobnejšie je…“

„Zmenili by ste názor, keby som vám prezradila, že vypil odhadom tak tretinu fľašky Čiernej mágie?“

Muži na ňu prekvapene pozreli. „Chceš povedať…“

„To je len tvoj plán, však?“

„Prosím vás!“ Zabudla na plášť, ktorý si mala pridržiavať, zabudla na všetko, a chytila doktora Meggara za ruky. „Našla som spôsob, ako mu to víno dať vypiť. Znamená to niečo?“ Stisla zvráskavené ruky, až pocítila tvrdé kosti.

„Áno, áno, malo by.“ Doktor Meggar vyzeral zmätený a takmer akoby sa obával dúfať. „Ak si doňho dostala naozaj až toľko, je takmer isté, že sa tej noci, keď bude večierok lady Bloddeuweddovej, dožije. To chceš, však?“

Elena sa uvoľnila a neovládla sa, pobozkala doktorovi ruky.

„Teraz tú dobrú správu oznámime Damonovi,“ rozhodla.

Damon sedel v koči vystretý, akoby prehltol pravítko, jeho prísny profil sa črtal na pozadí krvavočervenej oblohy. Elena nastúpila k nemu a zavrela za sebou dvere.

Nezmenil výraz, úplne neutrálne sa spýtal: „Je koniec?“

„Koniec?“ Elena chápala, čo myslí, ale povedala si, že Damon si musí sám vyjasniť, na čo sa vlastne pýta.

„Je… mŕtvy?“ unavene sa spýtal Damon a prstami si pomasíroval koreň nosa.

Elena ešte chvíľu neprerušila ticho. Damon predsa musí vedieť, že smrť je u Stefana v rámci zhruba polhodiny nepravdepodobná. A teraz, keď mu hneď nepotvrdila jeho obavy, prudko zdvihol hlavu.

„Hovor, Elena! Čo sa stalo?“ nástojčivo sa dožadoval odpovede. „Je môj brat mŕtvy?“

„Nie,“ ticho odvetila Elena. „O niekoľko dní však pravdepodobne bude. Tentoraz sa prebral, Damon. Prečo si sa s ním nechcel porozprávať?“

Damon sa vypol. „A čo by som mu mal povedať?“ vyštekol. „Prepáč, ale skoro som ťa zabil? Ozaj, a dúfam, že si ešte niekoľko dní požiješ?“

„Niečo podobné, ale bez sarkazmu.“

„Keď budem zomierať ja,“ podotkol Damon, „budem pri tom stáť na vlastných nohách a bojovať.“

Elena ho udrela po ústach. V koči sa nemohla veľmi rozháňať, ale vložila do toho úderu dosť nadprirodzenej Sily, toľko, ako sa dalo, aby nerozbila ich dopravný prostriedok.

Nastalo dlhé ticho. Damon si ohmatával krvácajúce pery, urýchľoval hojenie rany, pregĺgal vlastnú krv.

Napokon sa ozval prvý: „Nezišlo ti na um, že si moja otrokyňa? Že som tvoj pán?“

„Ak sa mieniš utiekať k fantáziám, prosím. Ja musím čeliť skutočnosti,“ vyhlásila Elena. „A mimochodom, krátko po tvojom odchode Stefan nielenže stál na vlastných nohách, ale dokonca sa zasmial.“

„Elena… ty si prišla na spôsob, ako ho napojiť krvou?“ Zdrapil ju za ruku tak mocne, až to zabolelo.

„Krvou nie, len Čiernou mágiou. Keby sme tam boli dvaja, šlo by nám to dvakrát tak rýchlo.“

„Boli ste tam traja.“

„Strelec a doktor Meggar museli zamestnať dozorcov.“

Damon odtiahol ruku. „Chápem. Takže som ho znovu sklamal.“

Elena naňho súcitne pozrela. „Teraz si sa už celkom stiahol do toho balvana, však?“

„Neviem, o čom hovoríš.“

„Hovorím o tom balvane, o kamennej guli, do ktorej strčíš všetko, čo by ti mohlo vnútri ublížiť. Aj sám sa tam uchyľuješ, hoci tam musí byť tesno. Predpokladám, že je tam aj Katherine, zamurovaná v osobitnej izbietke.“ Spomenula si na noc v moteli. „A aj tvoja matka, samozrejme. Teda Stefanova matka. To bola jediná matka, ktorú si poznal.“

„Nespomínaj… matku…“ Damon nevládal dať dokopy ani kompletnú vetu.

Elena vedela, čo Damon chce. Chcel sa dať objať a tíšiť a chcel počúvať, že sa nič nestalo – chcel, aby ho teplými rukami stiahla pod svoj plášť. To teda nie. Tentoraz sa mu vzoprie.

Sľúbila Stefanovi, že to, čo je pod plášťom, je iba pre neho. Ak aj vždy nedodržala ten sľub doslova, v skutočnosti ho nikdy nezradí. Nikdy.

Plynul týždeň a Elene sa podarilo spamätať z bolesti, ktorú jej spôsobila návšteva u Stefana. Hoci o tom nik nedokázal hovoriť inak ako v krátkych a pridusených vetách, všetci počúvali, keď Elena povedala, že ich práca sa nekončí, že ak ju zavŕšia, mali by sa skoro vrátiť domov – a ak ju nezavŕšia, ona osobne nedbá, či sa vráti, alebo či zostane v Temnom rozmere.

Doma! Znelo to ako najkrajšie slovo a prísľub azylu, hoci Bonnie a Meredith z prvej ruky vedeli, že vo Fell’s Church ich očakáva samo peklo. Akosi sa im však zdalo, že čokoľvek je lepšie ako táto krajina krvavého svetla.

Keď v nich nádej obnovila záujem o okolie, znovu sa dokázali tešiť zo šiat, ktoré im navrhovala lady Ulma. Keďže musela odpočívať na lôžku, kreslenie modelov bolo to jediné, čomu sa mohla venovať, a lady Ulma zamestnávala ceruzky celé dni. Keďže večierok lady Bloddeweuddovej sa mal konať vnútri aj vonku, šaty bolo treba navrhnúť tak, aby vyzerali dobre vo svetle sviečok aj pod červenými lúčmi obrovského slnka.

Meredith dostala tmavomodré šaty s kovovým leskom, ktoré boli v slnečnom svetle fialové. V porovnaní so sirénou, ktorú predstavovala u lady Faziny, sa teraz prejavila celkom iná stránka jej osobnosti. Ruky i plecia jej Ulma ponechala obnažené, ale úzka sukňa, čo priamo klesala k sandálom, a jemné zafírové koráliky, čo zdobili tenké ramienka, vytvárali prostý, no zaujímavý vzhľad. Meredith dostala príkaz rozpustiť si vlasy a jej tvár nezdobil nijaký mejkap okrem tmavej linky okolo očí. Veľké oválne zafíry zdobili náhrdelník v tvare rafinovaného golierika, ktorý jej obopínal hrdlo. Na zápästiach a prstoch sa jej jagali rovnaké drahé kamene.

Bonnie dostala šaty, na ktorých sa prejavila Ulmina vynaliezavosť. Boli ušité zo striebristej látky, ktorá sa sfarbovala podľa prostredia. Vnútri mali farbu mesačného svitu, ale vonku svietili mihotavým ružovým leskom, ktorý presne zodpovedal odtieňu jej vlasov. Biele opály zdobili opasok, náhrdelník, náramky, náušnice aj prstene. Bonnie mala mať kučery starostlivo povypínané dohora a naaranžované do odvážneho objemného účesu, aby svet videl jej priesvitnú pokožku s ružovkastým nádychom vonku a étericky bledú vnútri.

Elenine šaty boli aj tentoraz najjednoduchšie – a predsa najpôsobivejšie. Dostala šarlátovú róbu, ktorá vyzerala rovnako vonku pod lúčmi slnka i vnútri pri plynovej lampe. Výstrih bol pomerne hlboký, takže jej smotanová pokožka sa mohla vonku zlatisto zajagať. Šaty boli veľmi priliehavé, ale na jednom boku vysoko vystrihnuté, aby mohla bez ťažkostí chodiť i tancovať. Popoludní pred večierkom dala lady Ulma vyčariť z Eleniných vlasov ľahulinký oblak, ktorý vonku nadobúdal tizianový odtieň a vnútri sa jagal čistým zlatom. Pokiaľ šlo o šperky, rad diamantov jej lemoval výstrih, diamanty mala aj na prstoch, na zápästiach a na jednom ramene. Priliehavý diamantový náhrdelník presne sadol na ten, ktorý jej dal Stefan. V slnečnom svite budú tie diamanty plápolať ako rubíny, ale občas zažiaria aj inou farbou, ako keď vybuchne maličký ohňostroj. Všetci naokolo budú ohromení, dušovala sa lady Ulma.

„Nemôžem si ich vziať!“ protestovala Elena. „Odvtedy, ako vyslobodíme Stefana, možno sa už nestretneme, pretože budeme na úteku!“

„A platí to aj pre nás dve,“ ozvala sa Meredith. Dievčatá na seba pozreli, každá vo svojich „interiérových“ farbách: striebristobelasej, šarlátovej a opálovej. „Máme na sebe najviac šperkov, ako sme si kedy mohli dať, či už vnútri alebo vonku, lenže o všetky tie šperky môžeš prísť!“

„A vy ich budete potrebovať,“ poučil ju Lucen. „To je dobrý dôvod, aby ste mali na sebe čo najviac šperkov – možno si za ne budete musieť kúpiť koče, bezpečnosť, jedlo. Ozdoby som navrhol veľmi prosto – stačí vytrhnúť kameň a zaplatiť ním ako mincou. Ani kovanie nie je také zložité, aby odradilo nejakého vyberavého zberateľa.“

„Okrem toho sú to drahé kamene najvyššej kvality,“ riekla lady Ulma. „Najdokonalejšie exempláre svojho druhu, aké sme v takom krátkom čase stihli získať.“

Dievčatá sa už neovládli a rozbehli sa k lady Ulme, ktorá spočívala vo svojej širokej posteli a vedľa seba mala náčrtník, a tiež k Lucenovi, ktorý stál nablízku. Plakali, bozkávali ich a robili očividne všetko možné i nemožné, aby si zničili líčenie.

„Viete, že ste naši anjeli?“ vzlykla Elena. „Ako stelesnenie prajného osudu! Anjeli! Neviem, ako sa s vami dokážem rozlúčiť!“

„Anjeli,“ zopakovala lady Ulma a utrela jej z líca slzu. Potom chytila Elenu za ruku a povedala: „Len pozri!“ Ukázala na seba, pohodlne uloženú v posteli a s dvoma mladými slúžkami, ktoré len tak kvitli zdravím a boli pripravené plniť všetky jej želania. Potom ukázala na okno, za ktorým bolo vidieť potôčik, slivkové stromy posiate zrelými plodmi, čo sa ako drahokamy jagali na konároch. Širokým gestom obsiahla záhrady, sady, polia, lesy, celé panstvo.

Napokon chytila Elenu za ruku a jemne si ju priložila k oblému brušku. „Vidíš to?“ takmer zašepkala. „Vidíš to všetko a spomínaš si, ako si ma našla? Tak kto je komu anjelom?“

Pri slovách „ako si ma našla“ Elene vyleteli ruky k očiam, akoby ani náznakom nezniesla spomienku na to, čo bolo príliš bolestné. Potom už zase objímala lady Ulmu a jej líčenie utrpelo ďalší zdrvujúci úder.

„Pán Damon bol dokonca taký veľkorysý, že kúpil Lucena,“ pokračovala Ulma, „a hoci si to možno nevieš predstaviť, ja Lucena ľúbim rovnako ako ty svojho Stefana.“ Pozrela na tichého bradatého šperkára očami plnými sĺz, prudko sa začervenala a sklonila tvár do dlaní.

„Damon dnes daruje Lucenovi slobodu,“ povedala Elena a klesla na kolená k posteli, aby si mohla položiť hlavu na vankúš k lady Ulme. „Zároveň ti naveky odovzdá toto panstvo. Celý týždeň jeden právnik pracoval so Strážkyňou na dokumentoch a všetko je hotové. Ak by sa aj ten zverský generál vrátil, nemohol by vám ublížiť. Váš domov patrí navždy vám dvom.“

Znovu plač a bozky. Strelec, ktorý sa nič netušiac prechádzal po chodbe a popiskoval si po príjemnej vychádzke so psom Tesákom, bol prepadnutý dojatým dievčenským komandom a vtiahnutý do dverí. „Aj ty nám budeš chýbať!“ plakala Elena. „Ach, tak veľmi ti ďakujem!“

Ešte v ten deň Damon splnil všetky sľuby, ktoré vyslovila Elena, a okrem toho venoval prémiu každému sluhovi či slúžke v domácnosti. Vzduch sa naplnil ligotavými konfetami, ružovými lupienkami, hudbou a hlasnými Zbohom! To sa Damon, Elena, Bonnie a Meredith odoberali nosidlami na večierok. Odchádzali navždy.

„Len mi zišlo na um, prečo vlastne Damon nedal slobodu aj nám?“ spýtala sa Bonnie, keď sedela v nosidlách vedľa Meredith a mali pred sebou ešte časť cesty. „Rozumiem, prečo sme doteraz museli byť otrokyne – inak by sme sa do tohto sveta nedostali. No už sme v ňom, tak prečo z nás neurobil slušné dievčatá?“

„Bonnie, my sme slušné dievčatá,“ pripomenula jej Meredith. „A nezabúdaj, že sme nikdy neboli skutočné otrokyne.“

„Chcem povedať – prečo to neurobí, aby aj všetci ostatní videli, že sme slušné dievčatá?“ zopakovala Bonnie.

„Lebo nemôžeš dať slobodu tomu, kto už je slobodný.“

„No mohol to spraviť aspoň formálne,“ trvala na svojom Bonnie. „Alebo je tu také ťažké venovať slobodu otrokovi?“

„Neviem.“ Meredith napokon neodolala neúnavnej paľbe otázok. „Poviem ti však, prečo to podľa mňa neurobil. Myslím si, že je to preto, lebo ako náš pán za nás zodpovedá. Samozrejme, že otrokov možno potrestať – to sme videli u Eleny.“ Meredith sa odmlčala a obe sa pri tej spomienke zachveli. „No v konečnom dôsledku môže o život prísť aj majiteľ otroka. Nezabúdaj, že za Elenin priestupok Damona skoro prebodli kolom.“

„Takže to robí pre nás? Aby nás chránil?“

„Neviem… myslím si, že áno,“ pomaly odvetila Meredith.

„To znamená, že sme sa v ňom predtým mýlili?“ Bonnie veľkodušne použila množné číslo. Mohla povedať aj „ty si sa mýlila“, pretože Meredith vždy najmenej podliehala Damonovmu šarmu.

„Nuž… zrejme áno,“ vzdychla Meredith. „Hoci teraz tuším každý zabúda, že to Damon nedávno pomáhal líščím démonom uväzniť Stefana! A Stefan rozhodne nevykonal nič, čím by si to zaslúžil.“

„Isteže, to je pravda,“ vzdychla Bonnie, tak trochu akoby sa jej uľavilo, že to nebol úplný omyl, ale zároveň jej slová vyzneli ľútostivo.

„Stefan chcel len to, aby mu dal Damon pokoj,“ už istejšie pokračovala Meredith.

„A ešte Elenu,“ doplnila automaticky Bonnie.

„Jasné, Elenu. Lenže Elena chcela iba Stefana! Teda, Elena chce iba…“ Meredith sa zarazila. Tá veta v prítomnom čase akosi nefungovala. Skúsila to znovu. „Elena chce iba…“

Bonnie na ňu nemo pozerala.

„Dobre, nech už chce Elena čokoľvek, chce, aby bol toho súčasťou aj Stefan. A nechce, aby niekto z nás musel zostať v… v tejto… pekelnej jame.“

Tesne vedľa nich sa pohybovali druhé nosidlá a v tých bolo úplné ticho. Bonnie a Meredith si už tak zvykli na cestovanie v uzavretých nosidlách, že im ani na um nezišlo, čo sa mohlo stať – a čo sa teraz aj stalo. Druhé nosidlá sa k nim priblížili a v horúcom bezveternom popoludní sa hlasy nesú ďaleko.

V druhých nosidlách pozreli Damon a Elena na rozhrnuté hodvábne závesy.

Elena nervózne stisla prstami šnúrku, ktorá pútala závesy k rámu okna. Takmer šialene rýchlo potrebovala niečo urobiť. Jej prsty nevedomky rozviazali šnúrku a záves sa spustil na okno.

Bola to chyba. Elena a Damon sa ocitli uzavretí v neskutočnom úzkom svete červeného svitu, vo svete, kde tie náhodou začuté slová nadobudli vážnosť.

Elena cítila, že dýcha príliš rýchlo. Aura jej unikala spod kontroly. Všetko jej unikalo spod kontroly.

Oni neveria, že chcem len Stefana!

„Pokojne,“ povedal Damon nahlas. „Toto je posledná noc. Zajtra bude…“

Elena zdvihla ruku, zabránila mu dokončiť.

„Zajtra budeme mať kľúč aj Stefana a všetci budeme na míle odtiaľto,“ povedal Damon aj napriek jej vôli.

Kiežby to tak bolo, pomyslela si Elena a doložila tichú modlitbu.

Bez slova sa niesli k vznešenému palácu lady Bloddeuweddovej. Elena si prekvapujúco dlho neuvedomila, že sa Damon chveje. Upozornil ju na to rýchly, prerývaný nádych.

„Damon! Božemôj!“ Elene tentoraz chýbali slová, nie hocijaké, ale tie správne. „Damon, pozri na mňa! Prečo? Prečo?“

Prečo? Damon sa jej ozval tým jediným hlasom, ktorý dokázal udržať vyrovnaný, bez chvenia. Pretože… Myslíš niekedy na Stefana? Na to, čo sa s ním deje, kým sa ty nesieš na večierok vyparádená v bohatých šatách, kým teba čaká víno a tanec… a on… a on… Myšlienka zostala nedokončená.

Akurát toto som potrebovala tesne predtým, ako sa ukážem na verejnosti, pomyslela si Elena, keď sa ocitli na dlhej prístupovej ceste, čo viedla k sídlu. Pokúsila sa obrniť a vyzbrojiť sebaovládaním ešte skôr, ako im odhrnuli závesy a oni mohli vkročiť tam, kde ich – možno – čakala druhá polovica kľúča.

12

J a na nič z toho nemyslím, odpovedala Elena Damonovi  – tiež len mentálnym hlasom. Nemyslím na to, lebo keby som si to povolila, zošaliem, a ako by som potom mohla pomáhať Stefanovi? Nijako. Všetko to obklopím železnými stenami a za nijakú cenu to nepustím von.

„A to dokážeš?“ mierne rozochvene sa spýtal Damon.

„Iste, pretože musím. Pamätáš si na začiatok, keď sme sa škriepili o povrazy, ktorými si nám musel spútať zápästia? Meredith a Bonnie pochybovali, či sa s tým zmieria, ale vedeli, že ak to bude nutné, ja sa za tebou budem plaziť hoci aj v okovách.“ Elena sa obrátila, v purpurovej tme pozrela na Damona a doložila: „A aj ty si sa občas prezradil.“ Prešla mu rukami k už zahojenému chrbtu, aby vedel, na čo myslí.

„To som spravil pre teba.“

„Ani nie. Zamysli sa, Damon. Keby si nebol prijal trest, my by sme možno boli utiekli, ale Stefana by sme nemohli zachrániť. Keď si to preberieš, tak všetko, čo si urobil a čo stále robíš, robíš kvôli Stefanovi.“

„Keď si to preberieš, iste prídeš na to, že to ja som ho sem dostal,“ unavene pokrútil hlavou Damon. „Takže sme zhruba vyrovnaní.“

„Koľkokrát ti to ešte budem musieť zopakovať, Damon? Bol si posadnutý, naviedol ťa na to Shinichi.“ Elena už vyčerpala seba i argumenty. „Možno by si tú posadnutosť mal znovu okúsiť, aby si si spomenul, aké to je.“

V Damonovom tele sa každá bunka zhrozene stiahla pred tou predstavou, nahlas však riekol len: „Zdá sa, že zostáva niečo, čo všetkým uniklo. Niečo z toho prastarého príbehu o dvoch bratoch, ktorí sa navzájom zabili a stali sa upírmi, pretože sa zaplietli s tým istým dievčaťom.“

Elenu to šokovalo tak, že zabudla na únavu. „A čo? Čo máš na mysli, Damon?“

„Len to, čo vravím. Niečo vám všetkým uniká. Možno aj Stefanovi. Príbeh počúvame znovu a znovu, a predsa si to nik nevšimol.“

Odvrátil tvár a Elena sa k nemu prisunula, aspoň trošku, aby zacítil jej parfum, ktorým v ten večer boli ruže. „Damon, už aj mi to povedz. Prosím ťa!“

Damon sa k nej obrátil…

A v tej chvíli sa nosidlá zastavili. Elena si stihla len šikovne utrieť tvár a už ktosi odťahoval závesy.

Meredith im vyrozprávala celý mýtus spojený s dámou známou ako lady Bloddeuweddová. Zrodila sa z kvetín, oživili ju bohovia, zradila manžela a priniesla mu smrť. Za to dostala trest: vždy, keď odbije polnoc, musí sa premeniť na sovu a v tej podobe prečkať do úsvitu.

Mýty však zrejme nespomínali všetko. Napríklad to, že bola Nebeským súdom odsúdená na život v červenom súmraku Temného rozmeru.

Inak bolo celkom logické, že večierky u nej sa začínali už o šiestej večer.

Elena si uvedomila, že jej myseľ splašene preskakuje z jednej témy na druhú. Od otroka prijala čašu s Čiernou mágiou a pomaly sa obzerala okolo seba.

Všetky ženy a väčšina mužov, ktorí prišli na túto slávnosť, mali na sebe rafinovaný odev, čo na slnku menil farbu. Elena mala pocit, že sama vyzerá nenápadne – veď pod týmto slnkom bolo všetko ružové, šarlátové alebo vínovočervené. Vypila magické víno a trochu ju prekvapilo, že hneď prepla na svoj „párty režim“. Zdravila ľudí, s ktorými sa zoznámila pred týždňom, rozdávala bozky na líca a objatia, akoby sa s nimi poznala celé roky. Spolu s Damonom kráčali k zámku, striedavo sa pohybovali s prúdom hostí i proti nemu.

Vyšli po strmom schodisku z bieleho (v slnku ružového) mramoru, vedľa ktorého z oboch strán kvitli nádherné biele (fialové) delfínie a ružové (šarlátové) divé ruže. Elena zastala – z dvoch dôvodov. Prvým bolo, že chcela druhú čašu Čiernej mágie. Z tej prvej sa jej v tele už uvoľnilo príjemné teplo a žiara – hoci, samozrejme, tu žiarilo všetko. Dúfala, že druhá čaša jej pomôže zabudnúť na všetko, čo Damon spomenul v nosidlách. Na všetko, okrem kľúča. A že jej pomôže spomenúť si na to, nad čím uvažovala, kým jej niť myšlienok nepretrhol rozhovor Bonnie a Meredith.

„Najlepšie bude, ak sa niekoho opýtame,“ povedala Damonovi, ktorý vedľa nej odrazu mlčal ako zarezaný.

„Na čo?“

Elena sa nahla k otrokovi, ktorý jej práve podal novú čašu. „Smiem sa spýtať, kde je hlavná plesová sála lady Bloddeuweddovej?“

Otrok v livreji sa zatváril prekvapene. Potom bradou – lebo ruky mal plné – ukázal okolo seba. „Toto priestranstvo – pod baldachýnom – si získalo meno Veľká plesová sála,“ dodal a sklonil sa nad podnosom.

Elena nadvihla obočie. Potom sa poobzerala.

Pod obrovským záhradným pavilónom – vyzeral takmer priesvitný a zdobili ho pekné lampióny v odtieňoch, ktoré ešte zvýrazňoval slnečný šerosvit – sa na všetky strany rozprestieral hladký trávnik, stovky metrov dlhý, rovnako široký.

Vraj sála! Veď je väčšia ako futbalové ihrisko.

„Rada by som vedela,“ pýtala sa Bonnie ženy, ktorá už bola zrejme na mnohých podujatiach u lady Bloddeuweddovej a v zámku sa dobre vyznala, „ktorá miestnosť slúži ako hlavná plesová sála.“

„Ach, drahá moja, to závisí od toho, čo máš na mysli,“ reagovala návštevníčka večierku. „Veľká plesová sieň je vonku, určite si ju pri výstupe po schodoch videla. Je to ten veľký záhradný pavilón. A v dome je Biela plesová sála, osvetlená lustrami a so zatiahnutými závesmi na všetkých oknách. Občas ju nazývajú aj Valčíková sála, pretože tam hrajú len valčíky.“

Lenže Bonnie ju poriadne nevnímala, stále ju ochromovala hrôza z predchádzajúcich viet. „Vonku že je plesová sála?“ opýtala sa roztraseným hlasom. Dúfala, že zle počula.

„Presne tak, drahá moja, vidieť to cez tamtú stenu.“ Žena hovorila pravdu. Naozaj tam bolo vidieť cez stenu, pretože všetky steny tu boli zo skla, jedna za druhou odhaľovali osvetlené miestnosti plné ľudí a vytvárali čosi, čo pripomínalo nekonečnú zrkadlovú ilúziu. Len posledná miestnosť vyzerala, že je vystavaná z niečoho nepriehľadného. To bola zrejme Biela sála.

No tam, kam ukazovala ochotná žena, zazrela Bonnie plátennú strechu záhradného pavilónu. Spomenula si, že popri tom pavilóne prešla. A ešte si spomenula na…

„Tancujú na trávniku? Na tom obrovskom trávnatom priestranstve?“

„Samozrejme. Trávnik sa tu práve preto špeciálne strihá a valcuje. Určite sa nepotkneš ani o byľ, ani o hrudku hliny. Drahá moja, určite ti nič nie je? Vyzeráš bledá. Nuž,“ žena sa zasmiala, „v tomto svetle nikto nemôže vyzerať inak.“

„Som v poriadku,“ omámene odpovedala Bonnie. „Naozaj… som… v poriadku.“

Dve skupiny pátračov sa neskôr stretli a navzájom si vyrozprávali hrozné zistenia. Damon a Elena odhalili, že zem tej vonkajšej plesovej sály je skoro taká tvrdá ako skala, takže všetko, čo sa do nej možno niekedy zahrabalo, prevalcovali záhradnícke valce, až sa to ocitlo pod vrstvou zeme podobnej cementu. Kopať sa tam dá azda iba po obvode.

„Mali sme si priviesť prútikára,“ vzdychol Damon. „Viete, človeka, čo chodí s prútikom alebo s kyvadlom, alebo máva pri sebe kus odevu nezvestného a podľa signálov, čo z nich vycíti, hľadá.“

„Máš pravdu,“ prikývla Meredith, no z jej tónu bolo jasné, že v duchu dodáva výnimočne . „Prečo sme si ho vlastne nepriviedli?“

„Lebo nijakého nepoznám.“ Damon sa usmial svojím najsladším a najdravším úsmevom barakudy.

Bonnie a Meredith zistili, že dlážku Bielej sály tvorí skala – krásny biely mramor. V miestnosti boli aj desiatky naaranžovaných kvetov, lenže tam, kam Bonnie nenápadne vsunula malú ruku, nahmatala len odrezané konce stoniek v nádobe s vodou. Nijaká pôda, nič, kam by sa dal zahrabať nejaký predmet.

„Okrem toho, prečo by Shinichi a Misao ponárali kľúč do vody, keď vedia, že tú vodu o niekoľko dní vylejú?“ zamračene sa spýtala Bonnie. Meredith doložila: „A ako sa dá nájsť uvoľnená doska v mramore? Nie, ten kľúč tam nemôže byť zahrabaný. Mimochodom, trochu som si to preverovala a viem, že Bielu sálu postavili už pred rokmi, takže kitsune nemohli ukryť kľúč pod dlažbu.“

Elena už pila tretiu čašu Čiernej mágie. „Dobre,“ zatiahla. „Vyzerá to, že sme zo zoznamu vyškrtli jednu miestnosť. Polovicu kľúča už máme a našli sme ho celkom ľahko…“

„Možno len preto, aby sme sa márne navnadili,“ podotkol Damon a významne nadvihol obočie. „Aby sme sa nádejali, že to bude rovnako jednoduché, a teraz sa nádeje roztrieštia na márne kúsky.“

„Nemožné,“ zúfalo argumentovala Elena a pre istotu naňho zagánila. „Došli sme až sem, prešli sme dlhšiu cestu, než by si Misao bola predstavovala. Ten kľúč môžeme nájsť. Aj ho nájdeme.“

„V poriadku.“ Damon smrteľne zvážnel. „Môžeme sa tváriť ako personál a prekopať ten trávnik vonku čakanmi. Najskôr však prehľadáme dom. Naposledy sa to vyplatilo.“

„V poriadku,“ zopakovala jeho slová Meredith a výnimočne naňho pozrela priamo a bez odsúdenia v očiach. „Bonnie a ja si berieme na starosť vyššie poschodie, vy to nižšie. Azda sa v tej Bielej valčíkovej sále niečo nájde.“

„V poriadku,“ zaznelo tretí raz.

Pustili sa teda do práce. Elena sa potrebovala upokojiť, pretože aj po troch čašiach silnej Čiernej mágie – či azda práve preto, lebo ich vypila – videla isté veci v novom svetle. Nie, musí sa sústrediť na pátranie, na nič iné. Pre získanie kľúča urobí čokoľvek, naozaj čokoľvek. Pre Stefana.

Biela sála voňala kvetmi a zdobili ju girlandy obrovských pestrých kvetov obklopených bujnou zeleňou. Veľkolepá ikebana obklopovala okolie fontány a vytvárala tak intímne zákutie pre páry. A hoci nikde nebolo vidieť orchester, do sály prenikala hudba, ktorá v Eleninom citlivom tele okamžite vyvolávala potrebu tancovať.

„Valčík asi neovládaš,“ ozval sa z ničoho nič Damon a ona si uvedomila, že sa so zatvorenými očami rozhojdala do rytmu.

„Pravdaže ovládam,“ trochu urazene odvetila. „Všetky sme chodili do tanečnej u pani Hopewellovej. A ver mi, že ak má Fell’s Church školu, kde učia šarmu, tak je to u nej,“ doložila. „Pani Hopewellová nás naučila všetky pohyby a tance, ktoré považuje za graciózne. Chodila som k nej ako jedenásťročná.“

„Asi by bolo absurdné, keby som ťa požiadal o tanec,“ zamrmlal Damon.

Zadívala sa naňho veľkými a začudovanými očami. Dnes večer sa aj napriek šarlátovej róbe s hlbokým výstrihom necítila ako zvodkyňa. Nervozita jej bránila odovzdať sa mágii votkanej do šiat, hoci tá jej teraz opakovala, že je tancujúci plameň, ohnivý duch. Predpokladala, že Meredith sa asi cíti ako tichý potôčik, ktorý rýchlo a neochvejne plynie k svojmu cieľu, ale celou cestou sa jagá a iskrí. A Bonnie – Bonnie bola, samozrejme, vzdušná víla, zrodená pre tanec, ľahunká ako pierko v ligotavých opálových šatách, pierko takmer neobmedzené zemskou príťažlivosťou.

Až teraz si spomenula na obdivné pohľady, ktoré k nej niektorí návštevníci vyslali. Zdá sa, že ju ocenil aj Damon, no nepredpokladá, že by s ním chcela tancovať?

„Pravdaže si zatancujem,“ hlesla a trochu šokovane si uvedomila, čo si doteraz nevšimla: že Damon má na sebe smoking. Samozrejme, dnes v noci asi medzi nimi k ničomu podobnému nedôjde, ale aj tak v ňom vyzeral ako princ krvi.

Mykla perami, ten titul jej pripadal čudný. Princ krvi? Nuž, áno.

„A určite vieš tancovať valčík?“ opýtala sa ho.

„Dobrá otázka. Učil som sa ho v roku 1885, pretože vtedy sa pokladal za neslušný, rebelský tanec. No neviem, či hovoríš o sedliackom valčíku, o viedenskom valčíku, o váhavom valčíku, prípadne o…“

„Prosím ťa, prestaň, lebo zmeškáme ďalší tanec.“ Elena ho chytila za ruku a pocítila iskry, akoby pohladkala mačku proti srsti. Stiahla ho medzi tanečníkov.

Začal sa ďalší valčík. Hudba zaplavovala sálu a takmer dvíhala Elenu do vzduchu. Všetky jemné chĺpky na šiji sa jej zježili. V tele pocítila slastné mravčenie, akoby vypila nebeský elixír.

Tento valčík si zamilovala už v detstve a vyrástla s ním. Valčík z Čajkovského opery Spiaca krásavica. Niečo detské v nej si nikdy neprestalo spájať sladké tóny, čo zazneli po energickom začiatku, so slovami z Disneyho filmovej rozprávky:

Poznám ťa. Kedysi dávno som s tebou vo sne tancovala…

Ako vždy jej tie slová vohnali slzy do očí, rozospievali jej srdce a nohám vnukli túžbu nie tancovať, lež lietať.

Šaty, ktoré mala na sebe, odhaľovali chrbát. Damon jej tam priložil teplú ruku.

Čosi v nej šeplo: Už viem, prečo sa tento tanec pokladá za neslušný a rebelský.

A odrazu sa skutočne cítila ako plameň. Takto nám to bolo súdené. Nespomínala si, či tie slová niekedy vyriekol Damon, alebo či to bolo čosi novšie, čo jej len teraz šepká do mysle. Ako dva plamene, ktoré sa zlievajú do jedného.

Si dobrá, povedal Damon vzápätí a tentoraz Elena vedela, že hovorí on a v prítomnosti.

Nemusíš ma povzbudzovať, aj tak som šťastná, odvetila v myšlienkach so smiechom. Damon tancoval ako expert a nielen preto, lebo precízne dodržiaval kroky. Tancoval valčík, akoby to bol stále neslušný a rebelský tanec. Viedol ju tak pevne, že ľudskou silou by sa mu nemohla vzoprieť. Dokázal však čítať signály jej tela a mysle; vedel, čo chce, a rešpektoval to, akoby tancovali na ľade, akoby sa každú chvíľu mohli odraziť a vyskočiť do vzduchu.

Roztápal sa jej žalúdok a ostatné vnútorné orgány tiež.

Vôbec jej nezišlo na um, čo by si jej staré priateľky, rivalky či nepriateľky zo strednej školy pomysleli, keby vedeli, ako sa oddáva vážnej hudbe. Oslobodila sa od nezmyselných sporov, zbytočnej hanby a rozpakov z odlišností. Nálepkovanie hudby jej bolo odrazu vzdialené. Najradšej by sa bola vrátila a všetkým vysvetlila, že aj keď bola kedysi iná, nič z toho nemyslela vážne.

Valčík sa príliš skoro skončil a Elena by bola najradšej stlačila gombík opakovaného prehrávania. Vo chvíli, keď hudba stíchla, zastali a zadívali sa s Damonom jeden na druhého, obaja rovnako nadšení, rovnako roztúžení, rovnako…

Damon sa sklonil nad jej rukou. „Valčík nie sú len kroky,“ šepol, no nedíval sa jej do očí. „Telo sa pri ňom môže rozkošne vlniť, vysielať plameň radosti a zjednotenia s hudbou i s partnerkou či partnerom. Nie je to otázka skúseností. Preto ti ďakujem, že si mi ten zážitok poskytla.“

Elena sa rozosmiala, lebo len to ju zachránilo pred plačom. Nechcela prestať tancovať. Chcela s Damonom tancovať tango, skutočné tango, po ktorom sa dvaja musia zosobášiť. No mali pred sebou inú misiu… a tú museli zavŕšiť.

Keď sa obrátila, uvidela celý dav tých ostatných bytostí. Ľudí, démonov, upírov, zverských stvorení. Všetci od nej čakali tanec. A Damonov chrbát v smokingu sa od nej vzďaľoval.

Damon!

Zastal, no neobrátil sa. Prosím?

Pomôž mi! Musíme nájsť druhú polovicu kľúča!

Možno sa chvíľu zdržal, kým zhodnotil situáciu, no potom pochopil. Vrátil sa k nej, chytil ju za ruku a jasným, zvonivým hlasom vyriekol: „Táto dievčina je moja… osobná asistentka. Neprajem si, aby tancovala s nikým okrem mňa.“

Ozvalo sa nepokojné mrmlanie. Otrokyne, aké majitelia vodili na plesy, nemali bežne zákaz stýkať sa s cudzími. Lenže vzápätí sa na boku miestnosti strhol akýsi ruch a dospel až k Damonovi a Elene.

„Čo je to?“ spýtala sa Elena. Zabudla na tanec i na kľúč.

„Skôr sa spýtaj, kto je to,“ odvetil Damon. „Odpoviem ti: naša hostiteľka, lady Bloddeuweddová.“

Elena sa o chvíľu tlačila s ostatnými hosťami, aby zazrela toto neuveriteľné stvorenie. No keď jej pohľad spočinul na dievčati, ktoré stálo samo vo vchode do plesovej siene, vyrazilo jej dych.

Je celá z kvetov… Elena si to pamätala, no dosiaľ netušila, ako by vyzerala kvetinová dievčina.

Mala by pokožku farby najjemnejšieho ružovkastého nachu na jabloňových kvetoch, pomyslela si Elena a až nehanebne zízala na krásavicu. Jej líca by boli o niečo tmavšie ako ruža podobná rannej zore. Jej oči, v jemnej a dokonalej tváričke neuveriteľne veľké, by boli belasé ako nevädze, s hustými čiernymi mihalnicami, čo vyzerali stále privreté, akoby sa prechádzala, no napoly spala. A mala by žlté vlasy odtieňa prvosienok, vlasy padajúce takmer až k dlážke, zapletené do vrkôčikov, z ktorých sa splietajú hrubšie vrkoče, až sa celý ten zázračný účes spája niekde vo výške útlučkých členkov.

Jej pery by boli červené sťa vlčie maky, pootvorené, vábivé. A voňala by ako kytica z prvých jarných kvetiniek. Kráčala by tak, akoby sa vlnila vo vánku.

Elena si pamätala len to, ako stála a bez dychu pozorovala to zjavenie. Desiatky hostí stáli rovnako očarení okolo nej. Ešte sekundu, prosila jej myseľ, ešte okamih, aby som sa nasýtila toľkej krásy.

„No čo to má na sebe?“ začula Elena z vlastných úst otázku. Nezapamätala si ani úchvatné šaty, ani záblesk žiarivej pokožky sfarbenej ako zapýrené jabloňové kvietky, čo by presvitol cez hustú sieť z vrkôčikov.

„Nejaké šaty. Ušité z kvetov, z čoho iného?“ sucho podotkol Damon. „Mala šaty z každého druhu kvetov, aký som kedy zazrel. Nerozumiem, ako na nej držali, možno to boli len pozošívané kúsky rôzne sfarbeného hodvábu.“ Zdalo sa, že jeho jediného tá vízia neobrala o jasné uvažovanie.

„Myslíš, že by s nami prehovorila aspoň slovo?“ spýtala sa Elena. Túžila počuť hlas tej magickej krásky.

„Pochybujem,“ ozval sa za ňou muž. „Zriedka hovorí, teda pred polnocou. Ale, ale, veď to si ty! Ako sa cítiš?“

„Vďaka za opýtanie, výborne,“ zdvorilo odpovedala Elena a potom rýchlo cúvla. V mužovi spoznala jedného z mládencov, ktorí vnútili svoje navštívenky Damonovi po rozsudku Krstného otca, po treste.

Už sa túžila len nenápadne stratiť. Mužov však bolo priveľa a bolo jasné, že ju a Damona len tak ľahko nepustia.

„Aha, to je dievčina, o ktorej som vám hovoril. Dokáže sa dostať do tranzu, a aj keď ju tnú bičom, nič necíti…“

„… krv jej stekala z bokov ako voda a ona ani nežmurkla…“

„Sú to profesionáli a chodia na turné…“

Elena chcela chladne vyhlásiť, že takéto barbarstvo by lady Bloddeuweddová na svojom večierku nepripustila, keď začula, ako jeden mladý upír vraví: „Viete, že to ja som presvedčil lady, aby vás pozvala? Nesmierne ju zaujalo, keď som jej hovoril o vašom vystúpení.“

Takže jednu výhovorku môžeme rovno vyškrtnúť, pomyslela si Elena. No k týmto mládencom buď milá, pretože ti raz môžu pomôcť.

„Obávam sa, že dnes v noci vystupovať nemôžeme,“ ticho odvetila, aby aj oni stíšili hlasy. „Samozrejme, že lady Bloddeuweddovej sa osobne ospravedlním. No naozaj to nie je možné.“

„Je to možné,“ ozval sa za ňou Damonov hlas. „Teda bude to možné, ale najskôr musí niekto nájsť môj amulet.“

Damon, čo to hovoríš?

Ticho! Hovorím, čo musím.

„Nanešťastie som pred tri a pol týždňami stratil veľmi dôležitý amulet. Vyzerá takto.“ Vytiahol polovicu líščieho kľúča a počkal, kým si ju dôkladne obzrú.

„Používa sa pri tom triku?“ spýtal sa jeden zvedavec, ale Damon bol príliš bystrý, nedal sa nachytať.

„Kdeže, veľa ľudí ma videlo pri vystúpení zhruba pred týždňom, keď som ten amulet nemal. Je to osobný amulet, kým mi časť z neho chýba, naozaj sa necítim na magické výkony.“

„Aha, vyzerá trochu ako líška. Nie si náhodou kitsune?“ ozvala sa otázka kohosi iného – až príliš bystrého, pomyslela si Elena.

„Tebe pripomína líšku? Zaujímavé. V skutočnosti je to šíp. Šíp s dvoma zelenými kamienkami pri hrote. Je to… no, slúži pre šťastie a na zvýraznenie mužného šarmu.“

Kdesi v dave zahlaholil ženský hlas: „Nemyslím si, že práve ty potrebuješ svoj mužný šarm niečím zdôrazniť!“ Všetci sa rozosmiali.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .