Upírske denníky 6

– Temné síly

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

L. J. Smithová

Upírske denníky 6 - Temné síly – e-kniha

Copyright © Fragment, 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

7

Elene prebehli po chrbte zimomriavky. Vlastne sa zachvela len raz a veľmi jemne. Damon si nikdy nepýta bozky. To nemôže byť v poriadku.

„Nie,“ šepla.

„Len jeden.“

„Nepobozkám ťa, Damon.“

„Nie mňa. Jeho.“ Damon ukázal na Matta. „Daj bozk svojmu bývalému rytierovi.“

„Čo?“ Matt prudko roztvoril oči a z úst mu vyletela tá otázka skôr, ako ju stihla vysloviť Elena.

„Bude sa ti to páčiť,“ zmyselne zatiahol Damon. „Chceš ju predsa pobozkať. A teraz ti v tom nemá kto brániť.“

„Damon!“ Matt sa mykol, chcel sa vyslobodiť z Eleniných rúk. Vyzeralo to, že mu je už lepšie, hoci úplne sa nezotavil. Elena však počula, ako mu divo bije srdce. Uvažovala, koľko ležal a hral bezvedomie, aby mohol nabrať silu. „Pred chvíľou si sa ma pokúsil zabiť. Uznaj, že ťa po tom nemôžem pokladať za svojho priateľa. To po prvé. A po druhé, človek nemôže len tak pobozkať dievča, lebo je pekné a jej priateľ si vzal na deň voľno.“

„Fakt nemôže?“ Damon prekvapene nadvihol obočie. „Ja môžem.“

Matt otupene pokrútil hlavou. Akoby sa pokúšal držať jednej myšlienky. „Posunieš si auto, aby sme mohli odísť?“ opýtal sa.

Elena mala dojem, že Matta pozoruje z veľkej diaľky: akoby sa ocitol v klietke s tigrom a nevedel o tom. Čistinka bola stále krásna, ale odrazu aj veľmi nebezpečná. Ani o tom Matt netušil. S obavou si pomyslela: Pokúša sa vstať. Musíme odísť. Rýchlo, kým mu Damon znovu ublíži.

Ako sa však odtiaľto dá dostať?

A o čo Damonovi skutočne ide?

„Odídete,“ prehodil Damon. „No najskôr ťa musí pobozkať. Alebo ty musíš pobozkať ju,“ doložil, akoby to bol ústupok.

Matt veľmi pomaly obrátil hlavu k Elene, možno si až teraz uvedomil, čo sa to deje. Elena sa k nemu pokúsila vyslať myšlienku, no Matt ju nevnímal. Pozrel Damonovi do očí a vyhlásil: „Ani náhodou.“

Damon pokrčil plecami, akoby chcel povedať Urobil som, čo sa dalo, a zdvihol borovicovú bakuľu...

„Nie!“ skríkla Elena. „Damon, ja to urobím!“

Damon sa usmial svojím presláveným úsmevom a udržal si ho na perách, až kým Elena nepozrela na Matta. Ten bol stále veľmi bledý. Elena si priložila líce k jeho lícu a tichučko mu pošepkala do ucha: „Matt, ja som už s Damonom niečo zažila. Nemôžeš mu vzdorovať. Aspoň zatiaľ mu vyhovejme. Možno sa potom dostaneme preč.“ Po chvíli zúfalo doložila: „Urob to pre mňa. Prosím.“

O mužskej zaťatosti vedela až priveľa. A vedela, ako sa dá s mužmi manipulovať. Nebola na seba pre to hrdá, no momentálne musela zachrániť Mattovi život a nemohla si vyberať metódy. Nátlak bol najlepší.

Oľutovala, že tu namiesto neho neleží Meredith alebo Bonnie. Niežeby im priala takú bolesť, no Meredith by vymyslela plán C a D, kým ona by stihla spriasť plán A a B. A Bonnie by už bola pozrela na Damona svojimi hnedými očami, plnými sĺz a srdcervúcej prosby...

V tej chvíli si Elena spomenula na červený záblesk, čo k nej vyšľahol spoza tmavých okuliarov, a zmenila názor. Nebola si istá, či by bola Bonnie pri Damonovi teraz v bezpečí.

Lebo Damon bol jediný muž, ktorého sa Elene nikdy nepodarilo zlomiť.

Matt bol tvrdohlavý a Stefan občas ešte väčšmi. No obidvaja mali kdesi v sebe výrazný pestro sfarbený gombíček s nápisom STLAČ MA. Stačilo sa s tým mechanizmom trochu pohrať – dobre, niekedy viac ako len trochu – a aj ten najzaťatejší muž ustúpil.

Len jeden nie...

„Dobre, detičky, stačilo zábavy.“

Pocítila, ako jej čosi ťahá Matta z rúk a stavia ho na nohy. Nevidela to, ale odrazu Matt stál. Niečo ho pridŕžalo v stoji a ona vedela, že to nie sú jeho svaly.

„Tak kde sme to skončili?“ Damon chodil sem a tam, borovicovú bakuľu držal v pravej ruke a rytmicky si ňou plieskal po ľavej dlani. „Aha, pravdaže! Dievčina a chrabrý rytier sa o chvíľu pobozkajú.“

Bonnie v Stefanovej izbe povedala: „Naposledy sa ťa pýtam, Meredith, našla si záložný súbor Stefanovho textu, alebo nie?“

„Nie,“ duto odvetila Meredith. No keď sa Bonnie chystala skleslo padnúť späť na posteľ, doložila: „Našla som však celkom odlišný text. Je to list.“

„Odlišný text? A čo sa v ňom píše?“

„Môžeš sa postaviť? Mala by si si to totiž sama prečítať.“

Bonnie, ktorá ešte pred chvíľou ledva dýchala, dokrivkala k monitoru.

Prečítala si text na monitore – bol úplný až na posledné slová. Zhíkla.

„Damon Stefanovi niečo urobil!“ povedala a srdce akoby jej kleslo kamsi do priepasti a s ním všetky ostatné vnútorné orgány. Takže Elena sa mýli. Damon je zlý, skrz-naskrz skazený. Stefan je už možno aj...

„Mŕtvy,“ šepla Meredith, ktorá ako vždy uvažovala presne rovnako. Pozrela tmavými očami na Bonnie. Bonnie videla, že aj ona má v očiach slzy. „Koľko času,“ ozvala sa Meredith, „prešlo odvtedy, čo si naposledy volala Elene alebo Mattovi?“

„Netuším. Ani neviem, koľko je hodín. No volala som im po odchode od Caroline až dvakrát a raz potom u Isobel. Keď som to vyskúšala znovu, našla som odkaz, že ich schránky na odkazy sú plné. Alebo možno zlyhalo spojenie.“

„Aha, presne to sa ozvalo aj mne. Ak šli do blízkosti Starého lesa... vieš, ako tam hapruje signál.“

„A teraz, hoci sú z lesa preč, nemôžeme im nechať odkaz, lebo sme im už preplnili odkazovače.“

„E-mail!“ zvolala Meredith. „Pošleme správu Elene.“

„Super!“ Bonnie víťazne zdvihla päsť. No potom jej klesli plecia. Zaváhala a zašepkala: „Nie.“ V hlave sa jej ozývali slová, čo napísal Stefan: Matt ťa bude vždy chrániť, Meredith má skvelý úsudok a Bonnie zase intuíciu. Pripomeň im, aby na to nezabudli.

„Nemôžeš jej povedať, čo vykonal Damon,“ riekla, kým Meredith usilovne písala. „Už to asi aj tak vie. A ak nie, iba čo by si jej narobila ďalšie problémy. Teraz je s Damonom.“

„To ti povedal Matt?“

„Nie. No Matt šalel od bolesti.“

„A nemohlo ísť o ten... hmyz?“ Meredith si pozrela na členok, kde sa jej na hladkej olivovej pokožke otvorilo niekoľko červených raniek.

„Možno áno, ale nebolo to tak. A nemyslím, že ho napadli stromy. Bola to... len čistá destilovaná bolesť. Netuším, odkiaľ to viem, ale robí mu to Damon. Som o tom presvedčená.“

Videla, že Meredith uprela oči do prázdna, a bolo jej jasné, že aj ona uvažuje o Stefanových slovách. „Hm, môj úsudok mi vraví, aby som ti dôverovala,“ vzdychla. „Mimochodom, Stefan píše slovo úsudok po americky,“ doložila. „Damon po britsky. Takže to asi trápilo Matta.“

„Stefan by naozaj neopustil Elenu, keď sa deje to, čo sa deje,“ odfrkla si Bonnie.

„Nuž, Damon nás všetkých oklamal.“ Meredith si nikdy nedala ujsť príležitosť na kritiku či sebakritiku.

Bonnie sa mykla. „Ktovie, či ukradol aj tie peniaze?“

„Pochybujem, no presvedčme sa.“ Meredith odtiahla hojdacie kreslo. „Daj mi vešiak.“

Bonnie vzala jeden zo šatníka a zároveň si od Eleny vypožičala top. Bol jej veľký, keďže pôvodne pochádzal od Meredith, no aspoň sa zohriala.

Meredith už krútila zahnutým koncom vešiaka a nadvihovala dosku v dlážke. Len čo ju vypáčila, na otvorené dvere ktosi zaklopal. Dievčatá sa mykli.

„To som iba ja,“ ozvala sa pani Flowersová spoza obrovského vaku a veľkého podnosu vrchovato naloženého obväzmi, šálkami, sendvičmi a aromatickými gázovými vreckami, aké pred časom použila na Mattovu ruku.

Bonnie a Meredith na seba pozreli a potom Meredith povedala: „Pomôžeme vám.“ Bonnie už preberala podnos a pani Flowersová spúšťala vak na dlážku. Meredith ďalej páčila dosku.

„Jedlo!“ vďačne zvolala Bonnie.

„Áno, sendviče s morčacinou a paradajkami. Dajte si. Prepáčte, že mi to toľko trvalo, ale bylinkové odvary, ktoré zaberajú proti opuchlinám, potrebujú čas,“ vysvetľovala pani Flowersová. „Dávno-pradávno môj mladší brat hovorieval... božemôj!“ Zízala na miesto v dlážke, kde bola pred chvíľou doska. Dutina pod ňou doslova prekypovala balíčkami stodolárových bankoviek ešte stále prepásanými páskou z banky.

„No teda,“ pokrútila hlavou Bonnie. „Toľko peňazí som v živote nevidela!“

„Ani ja.“ Pani Flowersová sa obrátila a začala rozdávať šálky s kakaom a sendviče. Bonnie sa do svojho lačne zahryzla. „Ľudia kedysi dávali také veci za uvoľnenú tehlu do kozuba. Lenže vidím, že ten mladý muž potreboval viac miesta.“

„Vďaka za kakao a sendviče,“ povedala Meredith po niekoľkých minútach hltania a práce na počítači. „No ak nám chcete ošetriť modriny a tak, asi na to nie je čas.“

„Prosím ťa!“ Pani Flowersová vzala malý obklad, ktorý zaváňal ako čaj, a pritisla ho Meredith na nos. „O niekoľko minút ti opuch zmizne. A Bonnie, tebe priložíme niečo na hrču. Vyber si to sama.“

Dievčatám sa znovu stretli pohľady a Bonnie povedala: „No, ak stačí zopár minút... aj tak neviem, čo teraz urobíme.“ Z podnosu vzala malý obklad voňajúci kvetmi a pižmom.

„Výborne,“ ocenila ju pani Flowersová, hoci k nej bola obrátená chrbtom. „A ten dlhý tenký je, samozrejme, pre Meredith na členok.“

Meredith dopila kakao a jemne si siahla na červenú stopu na nohe. „To je v poriadku...“ No pani Flowersová ju prerušila.

„Keď pôjdeme von, budeš ten členok potrebovať.“

„My? Aj vy?“ Meredith na ňu vyvalila oči.

„Do Starého lesa,“ objasnila pani Flowersová. „Musíme nájsť vašich priateľov.“

Meredith zbledla. „Ak je Elena s Mattom v Starom lese, tak ich naozaj musíme ísť pohľadať. No bez vás, pani Flowersová! Okrem toho, aj tak netušíme, kde sú.“

Pani Flowersová sa zamyslene napila kakaa a pozrela na jediné nezadebnené okno. Meredith sa zamarilo, že ju možno nepočula, alebo jej nechce odpovedať. Potom starenka pomaly prehovorila: „Vy si zrejme myslíte, že som bláznivá stará baba, ktorá zmizne ako gáfor, len čo sa vyskytne problém.“

„To by sme si nedovolili!“ vyhlásila Bonnie, no v duchu doložila, že o pani domácej toho zistili za posledné dva dni viac ako za deväť mesiacov, čo tu Stefan býval. Predtým o penzióne počúvala iba strašidelné historky, prípadne smiešne príbehy o bláznivej starej babe, ktorá ho vedie. Áno, počúvala ich odnepamäti.

Pani Flowersová sa usmiala. „Nie je ľahké mať silu, používať ju a čeliť nedôvere ľudí. A viete, ja už som na svete pridlho, to ľudia nemajú radi. Znepokojuje ich to. Potom si začnú vymýšľať strašidelné historky a smiešne príbehy...“

Bonnie sklopila oči a pani Flowersová s úsmevom mierne pokračovala: „Tešilo ma, že som tu v dome mohla ubytovať dobre vychovaného mladého muža,“ vyhlásila a vzala z podnosu obklad, ktorý šikovne omotala Meredith okolo členka. „Samozrejme, najskôr som musela prehltnúť predsudky. Moja drahá mama vždy hovorila, že ak si tento dom nechám, môžem tu niekoho občas ubytovať, no nikdy nie cudzinca. A ten mládenec je navyše upír...“

Bonnie takmer vyprskla kakao. Zaskočilo jej a kŕčovito sa rozkašľala. Meredith sa na tvári neodrážalo vôbec nič.

„... no po čase som ho lepšie spoznala a začala som s ním súcitiť. Mal dosť problémov,“ pokračovala pani Flowersová, akoby ani nepočula Bonnin kašeľ. „A teraz, keď sa do toho zaplietla aj tá chuderka, to plavovlasé dievča... úbožiatko. S mamou o nej často hovoríme...“ Slovo mama vyslovovala so zvláštnym dôrazom na druhej slabike.

„A koľko rokov má vaša matka?“ opýtala sa Meredith dokonale zdvorilo, no Bonnie, ktorá ju dobre poznala, jej z tváre vyčítala náznak morbídnej fascinácie.

„Ach, už je nebohá. Umrela na prelome storočí.“

Nastalo ticho a potom sa Meredith spamätala.

„To mi je ľúto,“ riekla. „Asi žila dlho a...“

„Mala som povedať na prelome predminulého a minulého storočia. V roku 1901.“

Tentoraz sa takmer zadusila kakaom Meredith. No zvládla to potichu.

Pani Flowersová láskavo pozrela na dievčatá. „Viete, kedysi som bývala médium. Vystupovala som vo varieté. Je ťažké dosiahnuť tranz pred veľkým publikom, ale ja som naozaj biela čarodejnica. Obdarená silou. A teraz, ak ste dopili kakao, mali by sme sa pobrať do Starého lesa a pohľadať vašich priateľov. A hoci je leto, drahé moje, oblečte sa radšej veľmi teplo,“ doložila. „Ja som sa už obliekla.“

8

Damonovi by stačil aj letmý božtek na pery, pomyslela si Elena. Na druhej strane vedela, že ak sa má Matt podvoliť niečomu takému neslýchanému, musí ho zviesť. Našťastie už dávno rozlúštila jeho tajný kód. A teraz to, čo sa naučila, plánovala nemilosrdne uplatniť na jeho oslabenom tele.

Lenže Matt býval často až príliš tvrdohlavý. Aj teraz. Dovolil Elene, aby priložila pery na jeho, dal sa aj objať okolo krku. No keď sa pokúsila spraviť to, čo mal najradšej: napríklad mu prešla nechtami po chrbte, alebo sa končekom jazyka dotkla jeho zomknutých pier, zaťal zuby. A nechcel ju ani objať jednou rukou.

Elena ho pustila a vzdychla. Potom pocítila medzi lopatkami mrazenie, akoby ju ktosi pozoroval. Lenže omnoho silnejšie. Obzrela sa a zbadala, že obďaleč stojí Damon so svojou bakuľou. Inak nevidela nič nezvyčajné. Obzrela sa ešte raz – a musela si vraziť päsť do úst.

Damon bol tesne za ňou. Tak blízko, že do priestoru medzi jej chrbtom a jeho hrudníkom by sa nezmestili ani dva prsty. Nevedela, prečo ho jej ruka nezasiahla. Ocitla sa medzi dvoma mužskými telami.

Ako to dokázal? Nestihol by sa dostať zo vzdialenosti, kde pred sekundou stál, do jej tesnej blízkosti. A nevydal ani hláska, nepočula zapraskanie ihličia, na ktoré by stúpil. Tak ako to ferrari, odrazu sa tam objavil.

Elena prehltla výkrik, čo sa jej dral z pľúc, a pokúsila sa dýchať. Telo jej od strachu zmeravelo. Matt sa mierne chvel za ňou. Damon sa k nej nakláňal a v nose ju šteklila sladká vôňa borovicovej živice.

Niečo s ním nie je v poriadku. Niečo tu celkovo nie je v poriadku.

„A vieš čo?“ prehodil Damon. Naklonil sa k nej ešte bližšie, až sa musela zakloniť k Mattovi, ba dokonca sa pritisnúť k jeho trasúcemu sa telu. Aj tak mala tesne pred očami tmavé okuliare a hľadela do nich zo vzdialenosti desiatich centimetrov. „Za toto ti môžem dať tak dve hviezdičky z desiatich.“

Elena sa už tiež chvela, no musela sa ovládnuť, musela čeliť tejto agresii. Čím budú ona a Matt pasívnejší, tým viac času poskytnú Damonovi na rozmýšľanie.

Elenina myseľ horúčkovito pracovala. Možno nám nečíta myšlienky, pomyslela si, no rozhodne vie odhadnúť, či klameme alebo hovoríme pravdu. To je u upíra pijúceho ľudskú krv normálne. A čo s tým urobíme? Pomôže nám to nejako?

„To bol len bozk na privítanie,“ vyhlásila odvážne. „Na pozdrav. Slúži na identifikáciu osoby, s ktorou sa zoznamuješ. Potom toho človeka už vždy a za každých okolností spoznáš. Robia to ešte aj zvieratá. Prosím ťa, Damon, nemohol by si sa posunúť? Je tu tlačenica.“

Navyše sme sa ocitli v príliš provokatívnej polohe. Všetci traja.

„Máš poslednú šancu,“ zasyčal Damon, tentoraz bez úsmevu. „Chcem vidieť bozk. Skutočný bozk, ktorý si vy dvaja dáte. Inak...“

Elena sa v úzkom priestore pohla. Pozrela Mattovi do očí. Napokon, minulý rok spolu istý čas chodili. A v jeho očiach teraz rozoznala presne ten pohľad – chcel ju pobozkať, teda ak to po takej bolesti vôbec mohol chcieť. A uvedomoval si, že ona takto kľučkuje len preto, aby ho zachránila pred Damonom.

Neboj sa, vymotáme sa z toho, vyslala k nemu myšlienku. Budeš spolupracovať? Niektorí chalani nemali v sebeckom mozgu miesto pre nijaké tlačidlá. Niektorí, tak ako Matt, tam mali tlačidlá označené ČESŤ alebo VINA.

Teraz Matt stuhol, lebo mu vzala tvár do dlaní a vypla sa na špičky, pretože v poslednom čase veľmi vyrástol. Spomenula si na ich prvý skutočný bozk, cestou domov v jeho aute. Mali vtedy za sebou školský tanečný večierok. On sa chvel, potili sa mu dlane. Ona bola, samozrejme, úplne v pohode: skúsená a povznesená.

Rovnaká bola aj teraz, keď horúcim končekom jazyka odomykala jeho ľadové zaťaté pery. A pre prípad, že by Damon načúval jej myšlienkam, myslela iba na Matta, na jeho milé úsmevy a verné priateľstvo a na galantnosť, ktorú jej neraz preukázal, ešte aj po rozchode. Nevšimla si, kedy sa jej na lopatkách ocitli jeho dlane a kedy prevzal nad bozkom kontrolu, kedy sa do nej vpil ako človek, čo umieral od smädu a konečne objavil vodu. Videla to všetko jasne v jeho mysli: neočakával, že by ešte niekedy mohol takto bozkávať Elenu Gilbertovú.

Elena nemala predstavu, koľko to celé trvalo. Napokon Matta pustila a cúvla.

A vtedy si niečo uvedomila. Nebola to náhoda, že Damon ich komandoval ako filmový režisér. Naozaj držal maličkú videokameru a pozeral do hľadáčika. Všetko zaznamenal.

Na záberoch bude Elenu zreteľne vidieť. Netušila, čo sa stalo bejzbalovej čapici a tmavým okuliarom, ktoré ju mali maskovať. Vlasy mala rozstrapatené a trochu dychčala, pokožka jej zružovela. Ani Matt nevyzeral omnoho pokojnejšie.

Damon pozrel na nich.

„Načo ti to bolo?“ zavrčal Matt celkom iným tónom, než aký bežne používal. Aj jeho ten bozk zasiahol, pomyslela si Elena. Väčšmi ako mňa.

Damon znovu vzal bakuľu a zamával ňou, akoby držal japonský vejár. Vzduch doniesol k Elene borovicovú vôňu. Tváril sa zamyslene, akoby chcel požiadať o opakovanie záberu, no potom si to rozmyslel, venoval im jasný úsmev a kameru si strčil do vrecka.

„Stačí, ak sa dozviete, že to bol dokonalý záber.“

„Tak potom odchádzame.“ Bozk akoby vlial Mattovi silu, hoci ju využil na nesprávne slová. „Hneď teraz.“

„To nie. No ten dominantný a agresívny prístup si udrž, keď jej budeš vyzliekať košeľu.“

„Čože?“

Damon to zopakoval tónom režiséra, ktorý dáva hercovi zložitý pokyn.

„Rozopni jej gombíky, prosím, a potom jej vyzleč košeľu.“

„Tebe totálne preskočilo!“ Matt sa obrátil a pozrel na Elenu. Mykol sa, keď uvidel výraz na jej tvári a na líci jedinú slzu, ktorú sa jej nepodarilo ukryť.

„Elena...“

Obrátil sa, ale ona sa tiež pohla. Nedonútil ju, aby mu pozrela do tváre. Napokon zastala, sklopila viečka a spod nich jej stekali slzy. Cítil, že jej z líc vyžaruje horúčava.

„Elena, vzoprime sa mu. Nepamätáš si, ako si bojovala so zlom v Stefanovej izbe?“

„Toto je omnoho horšie, Matt. Takéto zlo som ešte nikdy necítila. Je silné. Tlačí na mňa.“

„Hádam nechceš povedať, že mu vyhovieme!“ Matt to vyslovil a znelo to, akoby mu bolo na vracanie. Jeho jasné modré oči hovorili: Nie. Aj keby ma mal zabiť.

„Chcem povedať...“ Elena sa nečakane obrátila k Damonovi. „Pusť ho,“ povedala. „Toto je len medzi mnou a tebou. Vyriešime si to sami.“ Bola odhodlaná zachrániť Matta, aj keby sa sám vrhal do záhuby.

Urobím, čo chceš, pomyslela si a posunula tú myšlienku k Damonovi. Dúfala, že časť z nej zachytí. Veď už od nej raz násilím pil krv. Na začiatku. Ak to spraví znovu, ona to prežije.

„Jasné, urobíš všetko, čo chcem,“ vyhlásil Damon a dokázal, že jej číta myšlienky ešte detailnejšie, než predpokladala. „No otázka je, koľko?“ nepovedal koľko čoho. Nemusel. „Viem, že som vám dal istý príkaz,“ povedal a napoly sa obrátil k Mattovi, no očami stále visel na Elene. „Lebo ti v mysli vidím, ako si jeho uskutočnenie predstavuješ. Ale...“

Elena zazrela v Mattových očiach ten pohľad, ten výraz, zbadala mu na lícach oheň a bolo jej jasné, čo sa stane. Vedela to a pokúsila sa to zatajiť pred Damonom.

Vedela, že Matt sa chystá spáchať samovraždu.

„Ak vám to nevyhovoríme, tak dobre,“ povedala Meredith pani Flowersovej. „Lenže tam vonku sú isté veci...“

„Drahá moja, viem o nich. A slnko už zapadá. Teraz by sme nemali byť pod holým nebom. Lenže ako hovorievala moja mama, dve čarodejnice sú lepšie ako jedna.“ Roztržito sa usmiala na Bonnie. „A ako ste pred chvíľou láskavo zabudli spomenúť, som naozaj veľmi stará. Pamätám si éru pred príchodom prvých áut a lietadiel. Viem kadečo, čo vám pri pátraní po priateľoch pomôže. A, čo je tiež dôležité, na mojom živote už až tak nezáleží.“

„Ako to môžete povedať?“ protirečila jej Bonnie. Vyťahovali veci z Eleninej skrine a navliekali si ich na seba. Meredith zdvihla z dlážky vak so Stefanovými šatami a položila ho na posteľ, no keď vzala do ruky košeľu, znovu ju pustila.

„Bonnie, mohla by si skontrolovať niečo zo Stefanových vecí,“ povedala. „Možno sa niečo dozvieš. A vy to neskúsite, pani Flowersová?“ doložila. Bonnie to pochopila. Jedna vec je dovoliť niekomu, aby sa nazval čarodejnicou. Druhá je označiť čarodejnicu za veliteľku, staršiu a skúsenejšiu.

Bonnie si ako poslednú vrstvu natiahla Stefanovu košeľu a pani Flowersová si do vrecka strčila jeho ponožku.

„Predným vchodom ma však von nedostanete,“ dupla si Bonnie. Vedela, že tam budú rozpučené hmyzie zdochliny.

„Dobre, pôjdeme zadom,“ prikývla Meredith a zhasla Stefanovu lampu. „Poďme.“

Už boli takmer v záhrade, keď začuli, ako vpredu pri dverách niekto zvoní.

Všetky tri na seba pozreli. Potom sa Meredith obrátila. „Čo ak sú to oni?“ A utekala do tmavej haly. Bonnie a pani Flowersová pomalšie kráčali za ňou.

Bonnie počula, ako sa otvárajú dvere, a zavrela oči. Keď však nenasledoval posmech z jej výzoru, pootvorila ich.

Neuvidela ani stopu po tom, že by sa bolo stalo niečo nezvyčajné. Nijaké rozmlátené hmyzie telá. Nijaké mŕtve či skapínajúce príšery na verande.

Lenže na krku jej vstali vlasy dupkom. Netúžila tie molochy síce vidieť, no chcela vedieť, čo sa s nimi stalo. Automaticky si siahla do vlasov, či jej tam nezostalo nejaké chápadlo. Nič.

„Hľadám Matta Honeycutta.“ Hlas sa jej zarezal do úvah ako horúci nôž do masla a v tej chvíli celkom otvorila oči.

Áno, bol to šerif Rich Mossberg, zvaný aj Mosburger, v celej kráse od vyleštených bagančí až po naškrobený golier. Bonnie chcela niečo povedať, ale ozvala sa Meredith.

„Toto nie je Mattov dom,“ ticho prehovorila.

„U Honeycuttovcov som už bol. Aj u Sulezovcov aj u McCulloughovcov. Všade mi povedali, že ak Matta nenájdem na spomínaných miestach, je s vami tu.“

Bonnie by ho bola najradšej kopla. „Matt tie stopky nekradne! V živote by nič také neurobil. A hoci by som tiež rada vedela, kde je, neviem to! Nik z nás to nevie.“ Zmĺkla s obavou, či nepovedala priveľa.

„A akože sa voláte?“

Vtedy sa ozvala pani Flowersová. „Toto sú Bonnie McCulloughová a Meredith Sulezová. Ja som pani Flowersová, majiteľka tohto penziónu, a myslím, že to, čo povedala Bonnie o tých dopravných značkách, môžem potvrdiť.“

„Je to vážnejšie než nejaké chýbajúce dopravné značky, madam. Matthew Honeycutt možno zaútočil na istú mladú ženu. Máme dosť dôkazov, ktoré ukazujú práve naňho. Tá mladá žena tvrdí, že sa poznali od detstva, takže si ho nemohla s nikým spliesť.“

Nastala chvíľa ticha a potom Bonnie takmer skríkla: „Kto to je?“

„Slečna Caroline Forbesová. Ak pána Honeycutta uvidíte, odporúčajte mu, nech príde do šerifovej kancelárie. Inak ho zatkneme a odvedieme násilím.“ Vykročil k nim, akoby sa vyhrážal, že vstúpi do domu, no pani Flowersová mu bez slova zastala cestu.

„Iste si uvedomujete,“ už znovu pokojne prehovorila Meredith, „že na vstup do súkromného domu potrebujete povolenie, pán šerif. Máte ho?“

Šerif Mossberg neodpovedal. Zvrtol sa na opätku, prepochodoval k zaparkovanému autu a bol preč.

9

Matt sa vrhol na Damona spôsobom, z ktorého bolo úplne jasné, za čo dostal futbalové štipendium na vysokú školu. Z úplnej nehybnosti zrýchlil do bleskového pohybu, pokúsil sa Damona zraziť k zemi.

„Bež!“ skríkol v rovnakej chvíli. „Utekaj!“

Elena stála a pokúšala sa vymyslieť plán A, ktorý by im zachránil kožu po tejto katastrofe. Pri penzióne bola nechtiac svedkom Stefanovho poníženia, keď ho Damon premohol. Mala obavu, že toto už neznesie.

Lenže keď sa tam pozrela znovu, Matt stál asi desať metrov od Damona, stále bledý a vážny, no bol nažive a na nohách. Pripravoval sa na ďalší útok.

A Elena... Elena nemohla utiecť. Vedela, že tak by to zrejme bolo najlepšie – Damon by síce Matta vytrestal, no dlho by sa na ňom nevŕšil. Rýchlo by sa pustil za ňou.

Žiaľ, nemohla si tým byť istá. A nemohla si byť istá, že trest Matta nezabije a že Matt unikne, kým ju Damon doženie a spomenie si, že by sa mal vrátiť k nemu.

Nie, tento Damon je totiž iný. Nemilosrdný, krutý.

No nejako to predsa musí ísť! Takmer cítila zúfalé hmýrenie svojich myšlienok.

A potom dostala nápad.

Nie. To nie...

Lenže čo iné jej zostáva?

Matt sa naozaj znovu vrhal k Damonovi a tentoraz, keď bol takmer pri ňom, svižný, nezastaviteľný a rýchly ako útočiaci had, Elena uvidela, čo urobil Damon. V poslednej sekunde, práve keď sa doňho Matt chystal vraziť plecom, jednoducho odstúpil. Matt sa nestihol zastaviť, no Damon sa iba obrátil a znovu stál oproti nemu. Zdvihol tú prekliatu bakuľu. Na konci, kde na ňu Matt stúpil, bola zlomená.

Damon sa na bakuľu zamračil a pokrčil plecami, zdvihol ju vyššie – a v tej chvíli on aj Matt zastali ako prikovaní. Niečo sa znieslo na zem a zostalo ležať medzi nimi. Pohrával sa s tým vietor.

Bola to hnedo-modrá košeľa značky Pendleton.

Obidvaja chlapci sa pomaly obrátili k Elene, ktorá mala na sebe bielu čipkovanú spodnú košieľku. Mierne sa chvela a stískala si ramená. Na to, že bolo leto, večerný chlad sa nepríjemne zahrýzal do kostí.

Damon veľmi pomaly spustil ruku s bakuľou.

„Zachránila ťa tvoja innamorata,“ povedal Mattovi.

„Viem, čo to znamená, a nie je to pravda,“ odsekol Matt. „Je to len moja kamarátka, nie moje dievča.“

Damon sa iba pousmial. Elena cítila, ako sa jej očami popása na nahých pleciach. „Dobre, teraz ďalší krok,“ prehodil.

Elenu to neprekvapilo. Cítila len odpor, nie prekvapenie. A neprekvapilo ju ani to, že keď sa Damon zadíval znovu na Matta a potom ešte raz na ňu, uvidela záblesk červenej farby. Akoby sa odrážal od vnútornej strany skiel tmavých okuliarov.

„Dobre, a teraz,“ povedal Damon Elene, „sa oprieš o tamtú skalu. Napoly si na ňu ľahneš. No ešte predtým sa znovu pobozkáte.“ Zadíval sa na Matta. „Už sa chyť, Matt, strácame čas. Najskôr ju pobozkaj na vlasy, potom by ona mohla zakloniť hlavu a ty jej pobozkáš hrdlo. Ona ti položí ruky na plecia a...“

Matt, pomyslela si Elena. Damon povedal Matt. Vykĺzlo mu to z úst akoby nič. A odrazu sa jej celý mozog, ba aj telo rozochveli, vibrovali na jediný tón. Zaplavila ju ľadová istota. Ten tón hovoril niečo, čo ju nešokovalo, pretože to už kdesi v podvedomí dávno vedela...

Toto nie je Damon.

Toto nie je ten, ktorého poznala... naozaj iba deväť či desať mesiacov? Videla ho, keď bola ešte iba človekom, a vtedy ho zároveň odmietala, aj po ňom túžila. On ju miloval najväčšmi práve vtedy, keď mu vzdorovala.

Videla ho, keď bola upírkou, a všetko v nej ju vábilo k nemu. A vtedy sa o ňu staral ako o dieťa.

Videla ho, keď bola duchovnou bytosťou, a práve vtedy sa o ňom najviac naučila.

Bol to sukničkár, býval drsný a životom svojich obetí preplával ako chiméra, ako katalyzátor, ktorý ich menil, no sám zostával nezmenený a nemenný. Miatol ľudí, bol pre nich záhadou a využíval ich a opúšťal. Mal diabolský šarm.

A ani raz nezažila, že by porušil slovo. Bola si istá, že sa pre to nerozhodol, jednoducho bol taký, mal to tak hlboko v podvedomí, že to na sebe sám nemohol zmeniť. Nebolo v jeho moci porušiť dané slovo. To by radšej umrel od hladu.

Damon teraz hovoril s Mattom, stále mu dával pokyny. „... a potom jej vyzlečieš...“

A čo sa stalo s jeho sľubom, že bude jej osobným strážcom, že nedopustí, aby jej niekto ublížil?

Teraz oslovil ju. „Takže vieš, kedy máš zakloniť hlavu? Potom, čo ti on...“

„Kto si?“

„Čo?“

„Dobre si počul. Kto si? Keby si bol naozaj odprevadil Stefana a sľúbil mu, že sa o mňa postaráš, tak by sa nič z tohto nebolo stalo. No dobre, možno by si zabŕdal do Matta, ale nie predo mnou. Nie si... teda Damon nie je hlúpy. Vie, čo je to osobný strážca. Vie, že keď vidím Matta trpieť, bolí to aj mňa. Ty nie si Damon. Tak kto si?“

Mattovi boli sila a rýchlosť tentoraz nanič. Možno by zabral iný prístup. Kým Elena rozprávala, veľmi pomaly dvíhala ruku k Damonovej tvári. A náhle mu jediným pohybom strhla tmavé okuliare.

Vzplanuli pred ňou oči červené ako čerstvá krv.

„Čo si to urobil?“ šepla. „Čo si urobil Damonovi?“

Matt jej hlas nepočul, no už sa blížil, pokúšal sa upútať jej pozornosť. Len dúfala, že sa dá na útek. Tu jej bol Matt na príťaž, predstavoval ďalšiu možnosť, ako ju tento tvor mohol vydierať.

To, čo bolo kedysi Damonom, siahlo dolu a vychytilo jej z ruky tmavé okuliare. Prirýchlo, nestihla zovrieť prsty.

Potom ju bolestivo zdrapil za zápästie.

„Obidvaja by ste si to veľmi uľahčili, keby ste so mnou spolupracovali,“ vyhlásil, akoby sa nič nestalo. „Zdá sa, že si neuvedomujete, čo sa rozpúta, ak ma rozhneváte.“

Ťahal ju dolu, nútil ju kľaknúť si. Elena sa rozhodla, že sa mu vzoprie. Lenže jej telo na to nemalo dosť vôle. Vysielalo k jej mysli nástojčivé odkazy o bolesti, pálčivej bolesti. Najskôr dúfala, že ju bude môcť ignorovať, že vydrží, aj keby jej zlomil kosti. Mýlila sa. V istej chvíli sa jej zatmilo v mozgu a potom už otvorila oči, až keď kľačala a zápästie mala napuchnuté a ako v ohni.

„Ľudská slabosť!“ pohŕdavo si odfrkol Damon. „Zakaždým vás dostane. Už by ste si naozaj mali dobre rozmyslieť, či ma poslúchnete, alebo nie.“

Nie je to Damon, pomyslela si Elena tak dôrazne, až ju prekvapilo, že ju ten votrelec nepočul.

„Dobre,“ znel nad ňou Damonov hlas – veselo, akoby ju len poctil priateľským návrhom. „Choď si sadnúť na tamtú skalu, opri sa chrbtom a Matt, ty tam pekne pomaly prejdi a obráť sa tvárou k nej.“ Bol to zdvorilý príkaz, no Matt ho ignoroval a už stál vedľa nej. Zízal na stopy, čo jej na zápästí zanechali mocné prsty, akoby neveril vlastným očiam.

„Matt stojí, Elena sedí. Ak niekto neposlúchne, schytá to ten druhý. A naplno. Dobrú zábavu, detičky.“ Damon znovu vytiahol kameru.

Matt hľadal v Eleniných očiach radu. Zadívala sa na votrelca a pomaly, zreteľne vyslovila: „Choď do pekla, nech už si ktokoľvek.“

„Už som tam bol a vrátil som sa,“ odsekol tvor, čo nebol Damonom. Mattovi venoval žiarivý a hrozivý úsmev a zamával bakuľou.

Matt nič. Stoicky očakával bolesť.

Elena sa sťažka postavila k nemu. Ak zostanú spolu, budú môcť vzdorovať. Možno.

Damona to možno prekvapilo. „Tvárite sa, že sa ma nebojíte? No budete sa ma báť. Keby ste mali štipku rozumu, triasli by ste sa už teraz.“

Zúrivo vykročil k Elene. „Prečo sa ma nebojíš?“

„Lebo nech si ktokoľvek, si len zbabelec, čo terorizuje slabších. Ublížil si Mattovi. Aj mne. Určite by si nás vedel zabiť. Lenže my sa takých zbabelcov nebojíme.“

„Budete sa,“ zopakoval Damon zlovestným šepotom. „Len počkajte.“

Elene čosi bzučalo v ušiach, opakovalo jej, aby si dobre vypočula posledné slová a aby si uvedomila, čo je na nich zvláštne – ktože tak rozpráva? V tej chvíli prišla bolesť.

Podlomili sa jej kolená, no ešte nekľačala. Pokúšala sa schúliť do klbka a z hlavy jej rýchlo unikali všetky racionálne myšlienky. Vycítila, že Matt je pri nej a pokúša sa ju objať, no tak ako nevedela lietať, tak s ním teraz nevedela ani komunikovať. Striasla sa a padla na bok, akoby v epileptickom záchvate. Celý jej vesmír sa premenil na bolesť a hlasy počula len z veľkej diaľky.

„Prestaň!“ zúfalo volal Matt. „Zastav to! Čo si sa zbláznil? Preboha, veď je to Elena! Vari ju chceš zabiť?“

Odpovedal mu ten tvor, ktorý nebol Damonom, a veľmi pokojne: „Na tvojom mieste by som to už neskúšal.“ Nasledoval Mattov výkrik pravekej zúrivosti.

„Caroline!“ Bonnie zúrila, chodila sem a ta po Stefanovej izbe, kým Meredith čosi robila s počítačom. „Ako sa opovažuje?“

„Neopovažuje sa otvorene útočiť na Stefana či Elenu, bráni jej v tom prísaha,“ odvetila Meredith. „Tak si vymyslela toto, aby nás všetkých zničila.“

„No Matt...“

„Matt jej prišiel vhod,“ pochmúrne prehodila Meredith. „A, žiaľ, u nich oboch máme k dispozícii dôkazy.“

„Čo tým myslíš? Matt predsa ne...“

„Myslím tie škrabance, drahá moja,“ smutne vstúpila do rozhovoru pani Flowersová. „Škrabance od toho ostrozubého hmyzu. Obklad, ktorý som mu tam priložila, ich onedlho zahojí a budú vyzerať ako stopy po dievčenských nechtoch. A stopa, čo mu zostala na krku...“ Pani Flowersová si diskrétne odkašľala. „Vyzerá ako to, čo sa za mojich mladých čias volalo láskohryz. Azda je to pamiatka na rande, ktoré sa skončilo násilím? Niežeby bol váš priateľ niečoho takého schopný.“

„A spomínaš si, Bonnie, ako vyzerala Caroline?“ pokračovala Meredith. „Nemyslím to plazenie, stavím sa, že teraz kráča ako človek. Myslím jej tvár. Mala opuchnuté líce a monokel. Akurát to časovo sedí.“

Bonnie mala pocit, že nestíha. „Ako časovo?“

„Ide o noc, keď sa na Matta vrhol ten hmyz. A potom ráno mu volal šerif. Matt priznal, že jeho mama ho celú noc nevidela. A miestna hliadka videla, ako Matt prišiel autom k svojmu domu a v podstate zaspal alebo zamdlel za volantom.“

„To zapríčinil ten hmyzí jed. Veď Matt bojoval proti molochovi!“

„Vieme. Lenže oni povedia, že bol s Caroline a zaútočil na ňu. Carolinina mama nebude dôveryhodný svedok – videla si, ako na tom je. Tak kto povie, že Matt nebol u Caroline? Najmä ak ten útok plánoval.“

„My to povieme! My sa zaňho zaručíme!“ Bonnie sa zakoktala. „No nie, ono sa to vraj stalo až potom, čo odtiaľto odišiel. No nemôže to byť pravda!“ Znovu začala chodiť sem a ta. „Videla som ten hmyz a vyzeral tak, ako ho opísal Matt.“

„Prosím ťa pekne, čo z toho hmyzu zostalo? Nič. A oni povedia, že pre Matta by si urobila čokoľvek.“

Bonnie už nezniesla ten pocit bezmocnosti. Musí sa dostať k Mattovi a varovať ho – teda ak ho a Elenu vôbec nájdu. „Myslela som, že práve ty ich chceš čím skôr nájsť!“ vyčítavo šprihla do očí kamarátke.

„Viem. Chcela som. No potrebovala som si niečo pozrieť a okrem toho som ešte raz šla na tú stránku, ktorú vraj vedia prečítať len upíri. Tú stránku Shi no Shi. A hoci som obracala monitor, ako sa len dalo, na stránke som nenašla nijaký podobný nápis.“

„Tak s ňou už nestrácajme čas,“ povedala pani Flowersová. „Drahá moja, obleč si bundu. Ideme žltým vozom alebo nie?“

Bonnie si znenazdajky predstavila nejaký voz ťahaný koňmi, čosi v tvare tekvice, podobné Popoluškinmu koču. A potom si spomenula, že už videla prastarý Model T, žlté auto pani Flowersovej, zaparkované vnútri budovy, ktorá patrila k penziónu a kedysi zrejme slúžila ako stajňa.

„Peši sme to zakaždým zvládli lepšie ako v aute,“ prehodila Meredith a posledný raz stisla tlačidlá monitora. „Po vlastných sa pohybujeme rý... božemôj! Mám to!“

„A čo?“

„Tú internetovú stránku. Poďte sa na ňu pozrieť.“

Bonnie aj pani Flowersová podišli k počítaču. Obrazovku zapĺňali úzke tmavozelené písmená.

„Ako sa ti to podarilo?“ opýtala sa Bonnie, kým Meredith sa zohla po pero a zápisník. Chcela ten text odpísať.

„Neviem. Len som naposledy zmenila nastavenia farby – už som vyskúšala tie určené pre zrýchlené ukladanie, pre slabú baterku, vysoké rozlíšenie, vysoký kontrast a vôbec každú kombináciu spomínaných režimov.“

Zadívali sa na slová.

Máš plné zuby ultramarínu?

Zišla by sa ti dovolenka na Havaji?

Máš dosť tekutej stravy?

Príď za Shi no Shi.

Na záver sa zjavil inzerát na Smrť smrti, miesto, kde sa môžu upíri vyliečiť zo svojho prekliatia a znovu sa stať ľuďmi. A adresa. Teda len časť, iba meno ulice, nijaký štát a ani mesto. Aspoň niečo.

„Stefan nespomínal ulicu,“ povedala Bonnie.

„Možno len nechcel vystrašiť Elenu,“ vážne prikývla Meredith. „Alebo je možné, že keď si stránku otvoril, adresa tu nebola.“

Bonnie sa striasla. „Shi no Shi... Nepáči sa mi zvuk tých slov. A nesmej sa mi!“ zamračila sa na Meredith. „Pamätáš sa, čo napísal Stefan o mojej intuícii?“

„Nikto sa ti nesmeje, Bonnie. Musíme nájsť Elenu s Mattom. Čo ti k tomu šepká intuícia?“

„Že nás čakajú problémy a že Matt s Elenou ich už majú.“

„Zvláštne, lebo mne úsudok hovorí to isté.“

„Sme pripravené?“ Pani Flowersová im dala baterky.

Meredith zapla tú svoju a zistila, že vydáva silné svetlo.

„Poďme na to,“ vyhlásila a automaticky znovu zhasla Stefanovu lampu.

Bonnie a pani Flowersová kráčali za ňou dolu na prízemie, potom z domu a na ulicu, z ktorej prednedávnom ušli. Bonnie prudko bilo srdce, uši ju až svrbeli, ako striehla na najmenší náznak toho strašného zvuku: šlepšlepšlep. No okrem lúčov z ich bateriek bol Starý les tmavý a prízračne tichý. Mlčanie bezmesačnej noci nenarušili ani lesné vtáky.

Vrhli sa medzi stromy a o niekoľko minút im bolo jasné, že sa stratili.

Matt sa prebral ležiac na boku a chvíľu nevedel, kde je. Vonku. Na zemi. Piknik? Túra? Alebo len niekde zaspal?

Potom sa pokúsil pohnúť a ako gejzír ohňa ho zasiahla bolesť. Na všetko sa rozpamätal. Na toho sviniara, ktorý mučí Elenu!

Mučí Elenu.

Nejako mu to nešlo dohromady s Damonom. Čo to nakoniec Elena povedala a Damona tým strašne rozhnevala?

Tá myšlienka doňho dobiedzala, no zaradila sa medzi ďalšie nezodpovedané otázky, hneď vedľa Stefanovej poznámky v Eleninom denníku.

Matt sa napokon mohol pohybovať, hoci veľmi pomaly. Poobzeral sa, opatrne obracal hlavu, až zbadal neďaleko ležať Elenu. Pripomínala pokazenú bábiku. Všetko ho bolelo a bol strašne smädný. Vedel, že ona je na tom určite rovnako. V prvom rade ju treba dopraviť do nemocnice, pretože také silné svalové kŕče môžu človeku zlomiť ruku alebo nohu. Rozhodne mohli zapríčiniť vymknutie či vykĺbenie. Nehovoriac o tom, že Damon jej zranil zápästie.

Praktická a rozumná časť jeho mozgu uvažovala. No zvyšok mozgu sa zaoberal otázkou, ktorá v ňom vyvolávala absolútny úžas.

Naozaj ublížil Elene? Tak ako mne? Tomu neverím. Vedel som, že je chorý a zvrhlý, no nikdy som nezažil, že by ublížil dievčatám. Rozhodne nie Elene. To nikdy. No ja... ak so mnou zametie tak ako so Stefanom, zabije ma. Nevydržím toľko ako upír.

Musím Elenu dostať preč, kým ma zabije. Nemôžem ju nechať osamote s ním.

Inštinktívne však vedel, že Damon je blízko. To sa potvrdilo, keď začul šuchot, obrátil hlavu príliš rýchlo a zadíval sa na rozmazanú, kyvkajúcu sa čiernu topánku. Hmla a kyvkanie boli výsledkom jeho rýchleho pohybu, no rýchlosť ho nezachránila, keď pocítil, ako mu ktosi tlačí tvár do prachu a borovicového ihličia na zemi.

Tlačil ho topánkou. Stúpal mu ňou na krk, vtisol mu tvár do hliny. Matt nemo skríkol od zúrivosti a zdrapil nohu nad topánkou. Oboma rukami sa pokúšal Damona odsotiť. No kým stihol zachytiť hladkú kožu druhej topánky, odrazu sa už nemal kam pohnúť. Akoby sa upír v topánke, ktorú Matt držal, premenil na kus železa. Matt cítil, ako mu na krku navierajú žily, ako červenie v tvári a ako sa mu pod tričkom napínajú svaly. Márne sa však snažil strhnúť Damona z nôh. Napokon zostal ležať, celkom vyčerpaný, len hrudník sa mu trhane dvíhal a klesal.

Presne v tom istom okamihu sa topánka zdvihla. Presne vo chvíli, keď už nevládal ani sám zdvihnúť hlavu. S nadľudským úsilím ňou predsa o niekoľko centimetrov pohol.

A potom ho topánka zachytila pod bradou a nadvihla mu tvár.

„Škoda,“ pohŕdavo zamrmlal Damon. „Vy ľudia ste odporne slabí. Nie je s vami nijaká zábava.“

„Stefan... sa vráti,“ zachripel Matt a pozrel na Damona. „Stefan ťa zabije.“

„Niečo ti prezradím,“ akoby nič konverzoval Damon. „Máš na jednej strane nepekne dokatovanú tvár: samé škrabance. Tak trochu pripomínaš fantóma opery.“

„Ak sa nevráti on, zabijem ťa ja. Ešte neviem ako, ale na niečo prídem, to prisahám.“

„Daj si pozor, čo sľubuješ.“

Práve keď sa Mattovi vrátil cit do ruky, aby sa o ňu mohol oprieť, presne v tej milisekunde siahol k nemu Damon a bolestivo ho zdrapil za vlasy. Šklbol mu hlavou.

„Stefan,“ zapriadol Damon a pozrel priamo do Mattových očí. Nútil ho nespustiť zo svojej tváre pohľad, hoci Matt sa pokúšal obrátiť hlavu. „Stefan bol silný len niekoľko dní, pretože pil krv nezvyčajného ducha, ktorý sa ešte neprispôsobil pozemskému svetu. A aha, ako dopadla!“ znovu, ešte drsnejšie, šklbol Matta za vlasy. „Duch sa vrátil k smrteľnej hmote! Sila sa vrátila, kam patrí. Rozumieš? Rozumieš, chlapče?“

Matt upieral zrak len na Elenu. „Ako si to mohol urobiť?“ šepol napokon.

„Bola to názorná ukážka následkov toho, keď sa mi niekto vzpiera. A určite by si z tej ukážky nevynechal Elenu, len preto, že je žena? To by bol sexizmus. Musíš držať krok s dobou.“

Matt mlčal. Musel dostať Elenu do bezpečia.

„Obávaš sa o ňu? Prosím ťa, hrá mŕtveho chrobáka. Dúfa, že ju budem ignorovať a zameriam sa na teba.“

„Klameš.“

„Tak sa teda zameriam na teba. A keď už je reč o tom, že treba držať krok s dobou, tak ti prezradím, že napriek tým škrabancom vyzeráš vynikajúco.“

Spočiatku tie slová pre Matta nič neznamenali. Keď ich pochopil, stuhla mu v žilách krv.

„Ako upír ti môžem poskytnúť objektívny a úprimný posudok. A ako upír ti poviem, že som čoraz smädnejší. Si tu ty a dievča, ktoré stále predstiera spánok. Určite chápeš, kam mierim.“

Verím v teba, Elena, pomyslel si Matt. On klame a vždy klamať bude. „Ber si moju krv,“ unavene odsekol.

„Myslíš to vážne?“ Damon to vyslovil takmer ustarostene. „Ak sa mi začneš vzpierať, bolesť bude strašná.“

„Do toho, nech to mám za sebou.“

„Ako myslíš!“ Damon si plavne kľakol na jedno koleno a zároveň trhol Matta za vlasy. Matt od bolesti stiahol tvár. Damon si stiahol Mattov trup na kolená, až Matt musel zakloniť hlavu, vypnúť chrbát a odhaliť krk. Matt sa ešte nikdy necítil taký odhalený a bezmocný.

„Vždy si to môžeš rozmyslieť,“ podpichoval Damon Matta.

Ten iba zavrel oči a tvrdohlavo odmietal niečo povedať.

V poslednej chvíli, keď nad ním Damon vyceril tesáky, Matt zaťal päsť a náhle, nepredvídateľne vrazil Damonovi do spánku. A ten, rýchly sťa had, siahol hore a takmer nonšalantne zachytil výpad do dlane. Zovrel Mattove prsty, takmer ich rozdrvil – práve keď už ostré tesáky prebodli žilu na jeho krku. Potom sa už otvorené ústa prisali na odhalený krk. Sali a pili krv, ktorá striekala z rany.

Elena bola pri vedomí, no nemohla sa pohnúť, vydať zvuk ani obrátiť hlavu. Musela celý ten rozhovor počúvať a potom počula Mattov ston, keď mu upír sal krv proti jeho vôli. Matt do poslednej sekundy vzdoroval.

A vzápätí si spomenula na čosi také, až takmer zamdlela od hrôzy.

10

Magické tektonické čiary. Stefan o nich hovoril a Elena, kým bola pod vplyvom duchovného sveta, ich aj videla, hoci sa o to neusilovala. Teraz, keď ležala na boku a všetko, čo v nej po premene na človeka zostalo zo sily, presmerovala k svojim očiam, opäť nazrela do vnútra Zeme.

A to, čo tam uvidela, jej zastrelo myseľ sivým závojom strachu.

Zo všetkých smerov sa sem zbiehali línie. Hrubé čiary, ktoré chladne fosforeskovali, stredné, ktoré matne svietili ako jedovaté huby v pivnici, a jemné čiaročky, ktoré pripomínali dokonale rovné praskliny na pancieri sveta. Boli ako žily a tepny a nervy tesne pod kožou čistinky, pod kožou zvieraťa.

Nečudo, že čistinka vyzerala ako živá. Elena ležala na masívnom prieniku magických tektonických čiar. A ak bol cintorín ešte horší, tak si už nevedela predstaviť, ako asi vyzerá.

Ak Damon náhodou zistil, ako sa dá na túto silu napojiť... Nuž, nečudo, že bol iný, arogantný a neporaziteľný. Odkedy ju pustil a napil sa Mattovej krvi, len krútila hlavou. Odháňala pocit poníženia. Teraz však prestala, pretože sa pokúšala vymyslieť, ako tú silu využije. Musí to ísť!

Lenže sivý závoj sa jej z vnútorného zraku vôbec nedvíhal. Po čase jej došlo, že nie kvôli mdlobe, ale preto, že sa stmieva – nad čistinkou sa šerilo a vstupovala sem tma.

Znovu sa pokúsila nadvihnúť a tentoraz sa jej to podarilo. Takmer vzápätí k nej ktosi vystrel ruku a ona ju automaticky chytila. Ruka ju vytiahla na nohy.

Ocitla sa zoči-voči... čomu? Komu? Damonovi, alebo tomu, čo si navlieklo jeho telo a jeho tvár? Napriek takmer úplnej tme mal stále na očiach tmavé okuliare. Zvyšok jeho tváre už nerozoznávala.

„A teraz,“ vyhlásil ten tvor v tmavých okuliaroch, „pôjdeš so mnou.“

Už sa takmer zotmelo a boli spolu na čistinke, ktorá bola v skutočnosti zvieraťom.

Toto miesto bolo nečisté. Elena sa čistinky bála tak, ako sa ešte nikdy nebála človeka ani inej živej bytosti. Rezonovala zlobou a pred tým zvukom nebolo úniku.

Musí myslieť. Jasne myslieť.

Strašne sa bála o Matta, bála sa, že ho Damon obral o primnoho krvi, alebo sa so svojou hračkou hral príliš surovo a pokazil ju.

A bála sa aj tohto tu, ktorý bol pred ňou v Damonovej koži. Obávala sa, aký vplyv má táto čistinka na skutočného Damona. Les okolo nich by nemal pôsobiť na upírov inak, len bolesťou. Je ten Damon, ktorý sa možno skrýva vnútri tohto votrelca, zranený? Ak chápe, čo sa deje, vie oddeliť tú bolesť od hnevu na Stefana?

Netušila. Vedela, že keď ho Stefan vykázal z penziónu, Damon mal v očiach strašný pohľad. A vedela, že v lese boli bytosti, molochy, ktoré vedia ovplyvniť myseľ. Bála sa, strašne sa bála, že molochy teraz zneužívajú Damona, začierňujú zlobou jeho túžby a menia ho na niečo hrozné. Na niečo, čím ani vo svojich najhorších okamihoch nikdy nebol.

No môže si tým byť istá? Ako má zistiť, či má moloch v sebe ešte niečo? Alebo či niečo zvonku ovláda molocha? Jej duša jej opakovala, že je to azda tak a Damon možno vôbec netuší, čo robí jeho telo. No čo ak si to len nahovára, lebo tomu chce uveriť?

Okolo seba rozhodne cítila len malé zlé stvorenia. Cítila, ako krúžia okolo čistinky, čudesné hmyzovité bytosti podobné tým, ktoré zaútočili na Matta. Vzrušene plieskali okolo seba chápadlami a znelo to ako hukot helikoptéry.

Aj teraz ovládajú Damona? Rozhodne predtým neublížil nikomu z jej známych až tak, ako to videla a cítila dnes. Musí ich odtiaľto dostať. Všetkých troch. Znovu ju zaplavila vlna túžby po Stefanovi. Ten by možno vedel, ako sa v takejto situácii zachovať.

Pomaly sa obrátila a pozrela na Damona.

„Smiem niekoho zavolať, aby Mattovi pomohol? Nechcem ho tu nechať, bojím sa, že ho dostanú.“ Aby vedel, že sa schovávajú v pečeňovkách, v rododendronoch a v horskom šedivníku všade naokolo.

Damon zaváhal, možno to zvažoval. Potom pokrútil hlavou.

„Hádam im nechceš ukázať, kde si,“ odpovedal pomerne veselo. „A bude zaujímavé sledovať, či ho molochy naozaj dostanú – a ako to vykonajú.“

„Pre mňa to zaujímavé nebude. Matt je môj priateľ.“

„Aj tak ho tu zatiaľ necháme. Nedôverujem ti. Ani natoľko, aby som telefonicky odoslal nejaký tvoj odkaz Bonnie či Meredith.“

Mlčala. Mal vlastne pravdu, keď jej neveril, lebo ona a Meredith a Bonnie mali vypracovaný zložitý kód, šifru z bežných viet. Vynašli ho, len čo sa dozvedeli, že Damon chce Elene ublížiť. Bolo to pomerne nedávno, hoci jej sa to zdalo ako celá večnosť. Tie tajné slová si stále pamätala.

Tak len bez slova kráčala za Damonom k jeho ferrari.

Si zodpovedná za Matta.

„Tentoraz mi veľmi neprotirečíš, tak mi zišlo na um, že asi niečo kuješ.“

„Uvažujem, že by sme sa mali do toho pustiť,“ povedala a znelo to statočnejšie, než sa cítila.

„Nuž, je na tebe, čo pod tým myslíš.“ Damon cestou kopol Matta do rebier. Teraz krúžil okolo čistinky, ktorá odrazu pôsobila menšia. Ako kruh, v ktorom nestála ani len Elena. Prešla zopár krokov k nemu a šmykla sa. Nevedela, ako sa to stalo. Možno sa to gigantické zviera nadýchlo. Možno sa jej len pod čižmou ocitlo priveľa ihličiek.

No v jednej chvíli mierila k Mattovi a vzápätí ju zradili nohy a letela k zemi a nemala sa čoho zachytiť.

A potom, odrazu, ale akoby nenáhlivo, sa ocitla v Damonovom náručí. Ako správna dedička stáročnej virgínskej etikety automaticky povedala: „Ďakujem.“

„Potešenie je na mojej strane.“

To ti verím. O iné ti ani nejde. Len o potešenie, o slasť.

Vtedy si všimla, že idú k jej autu.

„To nie,“ šepla.

„Áno. Lebo to chcem,“ odsekol. „Ak teda nechceš, aby tvoj priateľ Matt znovu tak strašne trpel. Vieš, jeho srdce by to už nemuselo vydržať.“

„Damon.“ Vyvliekla sa mu z náručia a zastala pred ním. „Nerozumiem. Toto nie si ty. Zober si, čo chceš, a odíď.“

Uprene ju pozoroval. „Veď práve to robím.“

„Nemusíš predsa...“ Nedarilo sa jej vyhnať z hlasu chvenie. „Nemusíš ma brať na nijaké mimoriadne miesto, aby si mi pil krv. Matt si to ani nevšimne. Veď zamdlel.“

Dlho na čistinke panovalo ticho. Úplné ticho. Nočné vtáky aj cvrčky onemeli. Elena sa odrazu cítila ako na horskej dráhe, keď sa vozík vrhá nadol a žalúdok s ostatnými vnútornými orgánmi zostal niekde hore. Potom to Damon vyjadril aj slovami.

„Chcem ťa. Chcem, aby si patrila len mne.“

Elena zaťala zuby a pokúšala sa udržať si jasnú hlavu, hoci sa jej do nej predierala hmla.

„Vieš, že to nie je možné.“

„Viem, že Stefanovi si to umožnila. Keď si bola s ním, myslela si len na neho. Nevidela, nepočula a necítila si nič okrem neho.“

Elene už naskákali zimomriavky po celom tele. Preglgla hrču v krku a pomaly povedala: „Damon, urobil si niečo Stefanovi?“

„A prečo by som to robil?“

Elena veľmi ticho odpovedala: „Obidvaja vieme prečo.“

„Chceš povedať,“ začal Damon pokojným tónom, no do hlasu sa mu vkradla nástojčivosť a rukami zovrel Elenine plecia, „že preto, aby si už videla na celom svete len mňa, počúvala len mňa a myslela len na mňa?“

Ešte stále pokojne, so strachom zatlačeným kamsi do podvedomia, odpovedala: „Zlož si slnečné okuliare, Damon.“

Damon pozrel hore a okolo seba, akoby sa ubezpečoval, že cez sivozelený svet, ktorý ich obklopuje, neprenikne ani jediný slnečný lúč. Potom si okuliare jednou rukou strhol.

Elena sa odrazu pozerala do očí takých čiernych, až v nich nerozoznávala dúhovku od zreničky. V mozgu si nastavila akési tlačidlo, napla všetky zmysly a zamerala ich na Damonovu tvár, na jeho výraz, na silu kolujúcu v ňom.

Oči mal stále čierne ako hlbiny nepreskúmanej jaskyne. Nie červené. Lenže tentoraz mal čas, mohol sa na ňu pripravovať.

Verím tomu, čo som predtým videla, pomyslela si Elena. Videla som to na vlastné oči.

„Damon, urobím všetko, čo chceš. No musíš mi odpovedať. Urobil si niečo Stefanovi?“

„Stefan bol stále omámený tvojou krvou, keď od teba odišiel,“ pripomenul jej, a kým to stihla poprieť, doložil: „A ak mám presne odpovedať na tvoju otázku, tak neviem, kde je. Dávam ti na to slovo. No tak či onak je pravda to, čo ste si mysleli predtým,“ doložil, keď sa Elena pokúšala odstúpiť a vytrhnúť sa zo zovretia. „Ja som jediný, Elena. Jediný, koho si neporazila. Jediný, ktorého nevieš zmanipulovať. To je zaujímavé, všakže?“

Odrazu sa napriek strachu rozzúrila. „Tak prečo by si mal ubližovať Mattovi. Je to len kamarát. Čo s tým má?“

„Len kamarát!“ A Damon sa príznačne rozosmial.

„Ja teda viem, že nemal nič spoločné so Stefanovým odchodom,“ odsekla Elena.

Damon sa k nej obrátil, no na čistinke sa už tak zotmelo, že nevidel, ako sa tvári. „A kto povedal, že s tým niečo mám? To však neznamená, že nevyužijem hocijakú príležitosť.“ Zľahka zdvihol Matta a v druhej ruke držal čosi, čo sa striebristo zajagalo.

Jej kľúče. Z vrecka jej džínsov. Určite jej ich vzal, keď ležala v bezvedomí na zemi.

Stále nič neodhadla z jeho hlasu, okrem zatrpknutosti a mrzutosti – hovorili však o Stefanovi, takže to bolo logické. „Mal v sebe tvoju krv, a tak som ho naposledy, keď som ho videl, nemohol zabiť, ani keby som chcel,“ doložil.

„Skúšal si to?“

„Nuž, nie. Aj na to ti musí stačiť moje slovo.“

„A nevieš, kde je?“

„Nie.“ Vyhodil si Matta na plece.

„Čo to robíš?“

„Beriem ho s nami. Ako rukojemníka, aby si sa slušne správala.“

„To nie!“ Elena nervózne chodila okolo neho. „Toto je medzi nami dvoma. Mattovi už daj pokoj.“ Zažmurkala a takmer skríkla, lebo Damon bol z ničoho nič príliš blízko. „Urobím, čo len chceš. Naozaj čokoľvek. No nie tu, pod holým nebom, a nie pred Mattom.“

Elena horúčkovito uvažovala. Kde sú tvoje schopnosti zvodkyne, keď ich potrebuješ? Kedysi si vedela vodiť za nos hociktorého chalana. A tento, len preto, že je to upír, ti unikne?

„Niekam ma odvez,“ šepla a preplietla si prsty s jeho prstami. Poďme však tvojím autom. Nechcem ísť svojím.“

Damon sa vrátil k ferrari, odomkol kufor a nazrel doň. Potom pozrel na Matta. Bolo jasné, že vysoký a dobre stavaný mladý muž sa do kufra nezmestí – teda ak mu neoddelí končatiny.

„Nech ti to ani nenapadne!“ vyštekla Elena. „Daj ho do jaguara aj s kľúčmi a bude v bezpečí. Len ho zamkni.“ Elena sa modlila, aby to bola pravda.

Damon chvíľu mlčal, potom pozrel na ňu a venoval jej taký žiarivý úsmev, že ho uvidela aj v tme. „Dobre,“ povedal. Hodil Matta na zem. „No ak sa mi pokúsiš ujsť, kým presuniem autá, prejdem ho.“

Damon, Damon, vari to nikdy nepochopíš? Toto ľudia svojim priateľom nerobia, pomyslela si Elena, kým on vyviezol ferrari, aby mohol priviezť jaguar a strčiť doň Matta.

„Fajn,“ šepla. Bála sa na Damona aj pozrieť. „Tak čo teda chceš?“

Damon sa graciózne predklonil v páse a ukázal na ferrari. Ktovie, čo sa stane, keď do toho auta nastúpim, pomyslela si. Keby to bol bežný útočník – a keby nemusela myslieť na Matta – a keby sa neobávala lesa ešte väčšmi ako jeho...

Zaváhala. Potom nastúpila do Damonovho auta.

Vnútri si spodnú košieľku vysunula z džínsov, aby pod ňou zatajila, že nemá bezpečnostný pás. Pochybovala, že sám Damon si pásy zapínal, alebo si zamykal dvere. Nevynikal opatrnosťou. A teraz sa modlila, aby mu myseľ zamestnali iné veci.

„Vážne, Damon, kam ideme?“ spýtala sa ho, keď nastúpil do ferrari.

„A čo keby sme si najskôr dali hlt na cestu?“ nadhodil Damon falošne veselým tónom.

Elena také niečo čakala. Pasívne sedela, kým jej Damon bral bradu do prstov, ktoré sa mierne chveli, a naklonil jej hlavu. Zatvorila oči, len čo zacítila, ako jej pokožku prebodávajú dva ostré tesáky. Neotvorila ich, kým útočník prechádzal perami po krvácajúcom tkanive a zhlboka sa napil. Damon si „hlt na cestu“ predstavoval presne tak, ako sa dalo čakať: vypil toľko, že ohrozil seba aj ju. Do pleca ho však štuchla, až keď už takmer zamdlievala.

Ešte niekoľko veľmi bolestivých sekúnd ju zvieral, aby jej ukázal, kto tu velí. Potom ju pustil, nadšene si oblizol pery a jeho oči na ňu cez tmavé okuliare naozaj zažiarili.

„Paráda!“ vzdychol. „Neuveriteľné. Si totálne...“

Vieš čo? Prirovnaj ma k fľaši výberovej whisky, pomyslela si Elena. Potom ti už naskutku otvorím svoje srdce.

„Môžeme už vyraziť?“ spýtala sa. A keď si pripomenula Damonov štýl jazdy, doložila: „Daj pozor, táto cesta je samá zákruta.“

Malo to účinok, v aký dúfala. Damon dupol na plyn a vyštartoval z čistinky ako raketa. Potom už leteli po úzkych zákrutách Starého lesa tak rýchlo, ako tadiaľto Elena ešte nešla, rýchlejšie, ako sa hocikto odvážil, keď ju mal za spolujazdkyňu.

A prečo by aj nie? Boli to jej cesty. Hrávala sa tu od detstva. Len jedna rodina bývala v oblasti Starého lesa, no prístupovú cestu mali napravo od hlavnej – na jej strane – a teraz sa pripravila na chvíľu, keď ju uvidí. Damon ostro zabočí doľava tesne pred druhou zákrutou, prístupovou cestou k domu Dunstanovcov. Pri tej druhej zákrute vyskočí.

Popri ceste sa nevinul nijaký chodník, zato tu bujneli rododendrony a iné kríky. Elena sa mohla iba modliť. Modlila sa, aby si pri páde nezlomila krčnú chrbticu. Modlila sa, aby si nezlomila ruku ani nohu, kým nedokrivká k prístupovej ceste. A modlila sa, aby boli Dunstanovci doma, keď im zabúcha na dvere a bude prosiť, aby ju poslúchli a nepustili dnu upíra, čo ju prenasleduje.

Už videla zákrutu. Nevedela, prečo jej tvor v Damonovej koži nevie čítať myšlienky. Zrejme mu to nešlo. Nehovoril a proti tomu, čo sa chystala urobiť, sa bránil iba rýchlosťou.

Vedela, že sa zraní. No najhorší by bol strach. A ona sa nebála.

Keď zahol za zákrutu, potiahla za kľučku a tlačila do dverí, ako len vládala. Zapojila aj nohy. Dvere sa otvorili a strhla ich točivá sila. Aj Elenine nohy. Aj celú Elenu.

Už to, že kopla, ju dopoly vymrštilo z auta. Damon sa za ňou načiahol a zdrapil len vlasy. Chvíľu sa jej zdalo, že ju udrží vnútri, aj keď ju nezachytil. Prevracala sa vo vzduchu, vznášala sa a stále zostávala asi pol metra nad zemou. Vystierala ruky za listami, za konármi kríkov, za hocičím, čo by ju spomalilo. A na tomto mieste, kde sa stretali zákony mágie a fyziky, sa jej to podarilo: spomalila, a pritom sa stále kĺzala na Damonovej moci, aj keď tá ju ťahala omnoho ďalej od domu Dunstanovcov, než chcela.

Potom dopadla na zem, odrazila sa a podarilo sa jej obrátiť vo vzduchu, aby narazila zadkom alebo plecom. No niečo jej nevyšlo a narazila ľavou pätou – Bože! Zamotala sa, divo sa krútila, narazila kolenom do betónu – Bože, Bože! Znovu sa otočila vo vzduchu a dopadla tak prudko na pravú ruku, akoby sa jej čosi pokúšalo vraziť ramennú kosť do pleca.

Už prvý náraz jej vyrazil dych a pri druhom a treťom len syčivo vťahovala vzduch do pľúc.

Aj napriek toľkému prevracaniu a lietaniu vo vzduchu si čosi musela všimnúť: nezvyčajný ihličnan, ktorý vrastal do cesty. Bol asi tri metre za ňou, keď vystrelila z auta. Teraz jej po lícach neovládateľne tiekli slzy, kým šklbala za výhonky kríka, ktoré jej väznili členok. A dobre, že tiekli. Zopár sĺz by jej zahmlilo zrak a prinieslo strach – tak ako pri dvoch predchádzajúcich výbuchoch bolesti – strach, že zamdlie. No teraz bola na ceste, slzy jej umyli oči a videla ihličnan aj zapadajúce slnko, jedno aj druhé rovno pred sebou, a bola pri vedomí. To znamenalo, že ak by zamierila k zapadajúcemu slnku, ale zahla asi v štyridsaťpäťstupňovom uhle doprava, určite nájde odbočku k domu Dunstanovcov. Ich dom, stodola a kukuričné pole sa ukážu asi po dvadsiatich piatich krokoch z lesa.

Sotva sa zastavila po páde, ale už si vyslobodzovala nohy z krovia, ktoré ju potkýnalo. Driapala sa na nohy a vyťahovala si z vlasov posledné zamotané výhonky. Okamžite vedela, kde je dunstanovský dom, ešte kým obracala hlavu a vnímala podlávenú časť krovia, ktorú za sebou zanechalo jej telo. Na ceste videla aj krv.

Najskôr zmätene pozrela na svoje odraté dlane – nie, tie nemohli zanechať až toľko krvi. A ani nezanechali. Jedno koleno mala takmer bez kože a z trhliny v džínsach vymokala červeň. Druhá noha bola na tom ešte horšie, nekrvácala toľko, no vysielala k nej vlny bolesti ako biele blesky, aj keď sa ňou pokúšala veľmi nehýbať. Ani na predlaktiach jej nezostalo veľa neporušených miest.

Nemala kedy zisťovať všetky škody a uvažovať, čo si urobila s plecom. Pred sebou začula škripot bŕzd. Bože, ale je pomalý! Nie, to ja som rýchla, poháňa ma bolesť a hrôza. Tak ich musím využiť!

Prikázala nohám, aby sa rozbehli do lesa. Pravá noha poslúchla, no keď pohla ľavou a chodidlo narazilo na zem, Elene sa zaiskrilo pred očami. Bola v extrémne vybudenom stave, a tak tú palicu zazrela, hoci už padala. Raz alebo dvakrát sa prekotúľala, až sa jej do hlavy zapreli červené svetlice bolesti, a potom sa jej ju podarilo zachytiť. Bola ideálna ako opora, siahala jej zhruba pod pazuchu a na jednom konci bola tupá, zato na druhom ostrá. Strčila si ju pod ľavú pazuchu a donútila sa vstať z blata. Zapierala sa o pravú nohu a na ľavej strane zase o improvizovanú barlu. Ľavým chodidlom sa sotva dotýkala zeme.

Pri páde ju zvrtlo a teraz sa musela obrátiť správnym smerom. A potom to zazrela: posledné pozostatky žiariacej zapadajúcej slnečnej gule a cestu. Hlavu obráť o štyridsaťpäť stupňov od tej žiary, pomyslela si. Ešteže si dochrámala pravú ruku, nie ľavú. Tou sa aspoň mohla opierať o barlu. Stále bez váhania, aby Damon pri prenasledovaní nezískal ani zlomok sekundy vo svoj prospech, vykročila zvoleným smerom do lesa.

Do Starého lesa.

11

K eď sa Damon zobudil, zápasil s volantom ferrari. Bol na úzkej ceste a mieril takmer čelne do nádherného západu slnka – a dvere na strane spolujazdca boli dokorán.

Len vďaka kombinácii takmer okamžitých inštinktov a dokonale navrhnutého auta sa vyhol širokým zabahneným kanálom na oboch stranách jednoprúdovky. No podarilo sa mu to – západ slnka mal teraz za chrbtom, pozeral sa na dlhé tiene na ceste a rozmýšľal, čo sa mu to vlastne stalo.

Šoféruje v spánku? Prečo sú dvere spolujazdca otvorené?

A potom sa niečo stalo. Červené svetlo ožiarilo dlhé tenké vlákno, jemné ako vlákno pavučinky. Viselo z horného okraja zavretého okna na strane spolujazdca.

Neunúval sa zájsť na okraj, len zastal uprostred cesty, vystúpil a šiel sa pozrieť na vlas.

Keď ho podržal v prstoch oproti svetlu, obelel. No keď ho obrátil k tmavému lesu, ukázal svoju pravú farbu: zla tú.

Dlhý, mierne zvlnený zlatý vlas.

Elena.

Len čo vlas identifikoval, vrátil sa do auta a vybral sa tou istou cestou naspäť. Niečo Elenu vytrhlo priamo z jeho auta, a ani len na ňom nepoškriabalo farbu. Čo to mohlo byť?

Ako sa mu vlastne podarilo presvedčiť Elenu, aby sa šla previezť? A prečo si na to nepamätá? Zaútočili na nich...?

Keď sa vracal tou istou cestou, zo stôp na ceste sa dozvedel celý krutý príbeh. Elena zrejme od strachu vyskočila z auta – alebo ju vytiahla nejaká sila. A Damon, ktorý mal pocit, akoby sa mu parilo z pokožky, vedel, že v celých lesoch by to dokázali len dve stvorenia.

Vyslal sondu, jednoduchý kruh, ktorý by sa nemal dať zachytiť, a takmer znovu stratil kontrolu nad autom.

Merda! Ten výbuch mal podobu kruhového vražedného náletu – z oblohy padali vtáky. Prenikal Starým lesom, cez Fell’s Church, ktorý les obklopoval, a tiahol sa až do oblastí za nimi, až napokon slabol vo vzdialenosti stoviek kilometrov.

Sila? Nebol to upír, bola to zosobnená smrť. Damonovi zišlo na um, že by mal zastať a počkať, kým sa jeho vnútro upokojí. Odkiaľ pochádza taká sila?

Stefan by zastal a uvažoval. Damon sa dravo usmial, dupol na plyn a vyslal z oblohy tisíce sond, aby chytili stvorenie v tvare líšky, ktoré uteká, alebo sa skrýva v Starom lese.

O desatinu sekundy zaznamenal zásah.

Tam. Asi pod ploštičníkom – alebo jednoducho pod nejakým kríkom. A Shinichi vedel, že prichádza.

Dobre. Damon vyslal vlnu sily priamo na líšku, chytil ju do kekkai, neviditeľnej prekážky z povrazov, ktorú pomaly sťahoval okolo metajúceho sa zvieraťa. Shinichi bojoval s vražednou silou. Damon ho pomocou kekkai nadvihol a tresol líščie telo o zem. Po niekoľkých úderoch sa Sinichi rozhodol prestať zápasiť a zatváril sa, že je mŕtvy. Damonovi to vyhovovalo. Podľa neho takto Shinichi vyzeral najlepšie – ešte keby to nehral.

Napokon musel ferrari zaparkovať medzi dvoma stromami a rýchlo bežal ku kríku, kde sa Shinichi pod neviditeľnou prekážkou usiloval transformovať do ľudskej podoby.

Damon zastal, skrížil ruky na prsiach a s prižmúrenými očami ten zápas chvíľu pozoroval. Potom uvoľnil kekkai, aby umožnil premenu.

A v okamihu, keď sa Shinichi stal človekom, mu krk zovreli Damonove ruky.

„Kde je Elena, kono bakayarou ?“ Upír sa za života naučí veľa nadávok. Damon dával prednosť nadávkam v rodnej reči obete. Zasypával Shinichiho všemožnými vulgarizmami, lebo Shinichi sa stále mykal a telepaticky volal svoju sestru. Damon mal okrem toho bohatý repertoár nadávok v taliančine, ktorá si schovávanie za dvojča ženského rodu vybrala za zdroj mnohých vulgarizmov.

Pocítil, ako sa k nemu rúti ďalšia líščia bytosť – a uvedomil si, že Misao prišla zabíjať. Bola vo svojej pravej podobe kitsune: to červenohnedé stvorenie, ktoré sa pokúšal zraziť, keď sa viezol s Damaris. Áno, líška, ale líška s dvoma, tromi... dokopy šiestimi chvostmi. Uvedomil si, že tie navyše sú väčšinou neviditeľné, keď ju takmer tiež chytil do kekkai. No ona bola odhodlaná použiť všetku svoju silu, aby zachránila brata.

Damon ju len držal, kým márne zápasila v sieti, a povedal Shinichimu: „Tvoja sestrička sa bije lepšie ako ty, bakayarou . A teraz mi vydaj Elenu.“

Shinichi prudko menil podoby a s vycerenými zubami sa vrhol Damonovi po krku. Obidvaja boli príliš vybudení, príliš opití testosterónom – a Damon svojou novou silou -, takže nevedeli prestať.

Damon pocítil dotyk zubov na hrdle, potom líške znovu zovrel krk. Tentoraz ukázal chvost Shinichi: vlastne celý vejár chvostov, ktoré sa Damon ani nenamáhal počítať.

Namiesto toho na vejár dupol a oboma rukami šklbol. Prizerajúca sa Misao zlostne, úzkostne skríkla. Shinichi sa mykal a prehýbal, zlatisté oči upieral na Damona. V nasledujúcej minúte mu praskla chrbtica.

„Už sa na to teším,“ povedal mu Damon milo. „Misao určite vie všetko, čo aj ty. Škoda, že ty ju umierať neuvidíš.“

Zdalo sa, že rozzúrený Shinichi je ochotný zomrieť a nechať Misao napospas Damonovi, len aby neprehral. Potom mu odrazu prudko stmavli oči, telo ochablo a Damonovi sa v mysli vyjavili ledva počuteľné slová.

... bolí... nemôžem... rozmýšľať...

Damon si ho pochmúrne premeral. Stefan by teraz uvoľnil ruky, aby úbohá líštička mohla myslieť, no Damon tlak nakrátko zosilnil, potom ho uvoľnil na predchádzajúcu úroveň.

„Je to lepšie?“ spýtal sa ustarostene. „Môže teraz chutná líštička rozmýšľať?“

Áno... ty sviniar...

Hoci bol Damon rozzúrený, odrazu si spomenul, aký to má celé zmysel.

„Čo sa stalo Elene? Jej stopa smeruje k stromu. Je vn útri? Zostáva ti už len pár sekúnd života. Hovor.“

„Hovor,“ pridal sa druhý hlas a Damon na Misao ani poriadne nepozrel. Nechal ju takmer bez dozoru a Misao našla silu a priestor a premenila sa do svojej ľudskej po doby. Ľahostajne si ju premeral.

Bola útla a drobná, vyzerala ako ktorákoľvek japonská školáčka, iba vlasy mala ako brat – čierne s červenými končekmi. Jediný rozdiel spočíval v tom, že červená v jej vlasoch bola svetlejšia a jasnejšia – bol to pravá jasná šarlátová. Ofina, ktorá jej padala do očí, mala ohnivé končeky, rovnako aj hodvábne čierne vlasy, čo jej splývali na plecia. Zvláštne, no jediné neuróny, čo sa Damonovi zažali v mysli ako reakcia, boli sústredené na oheň, nebezpečenstvo a zradu.

Možno spadla do pasce, zachripel Shinichi.

Do pasce? Damon sa zamračil. Do akej pasce?

Zavediem ťa na miesto, odkiaľ ju uvidíš, odvetil Shinichi vyhýbavo.

„Takže líška zase môže rozmýšľať. No vieš čo? Vôbec mi nepripadáš ako chutná líštička,“ zašepkal Damon a pustil kitsune na zem. Shinichi sa vztýčil v ľudskej po dobe, a Damon pustil kekkai dosť dlho na to, aby sa ho líška v ľudskej podobe pokúsila pripraviť o hlavu. Odvrátil sa a zasadil Shinichimu úder, až odletel na strom a odhodilo ho preč. Kým mal ešte kitsune omámený a prázdny pohľad, zdvihol ho, prehodil si ho cez plece a zamieril k autu.

A čo ja? Misao sa pokúšala ovládnuť hnev a vyzerať zúbožene, no veľmi jej to nešlo.

„Ani ty nie si chutná líštička,“ utrúsil Damon. Tá nová supersila sa mu začínala páčiť. „No ak ťa zaujíma, kedy sa dostaneš von, tak vtedy, keď dostanem naspäť Elenu. Celú a zdravú.“

Odišiel, chrliac nadávky. Potreboval dostať Shinichiho tam, kam museli ísť, ešte kým je protivník otupený od bolesti.

* * *

Elena počítala. Rovno, jeden, rovno, dva... vyslobodiť barlu z popínavej rastliny, tri, štyri, rovno, päť... už sa stmieva, rovno, šesť, niečo sa jej zachytilo vo vlasoch, au, sedem, osem, rovno... dofrasa! Spadnutý strom. Príliš vysoký, aby sa cezeň dalo preliezť. Bude ho musieť obísť. Dobre, doprava, jeden, dva, tri... dlhý strom... sedem krokov. Sedem krokov dozadu... teraz zabočiť a kráčať ďalej. Aj keby chcela, nemôže tie kroky spočítať. Takže deväť. Vystrieť sa, lebo strom bol vo zvislej polohe... Bože, už je úplná tma. Takže jedenásť a...

... ocitla sa vo vzduchu. Nevedela, prečo sa jej barla vyšmykla. V takej tme nemohla hmatkať okolo seba, ešte by narazila na pŕhlivé rastliny. Teraz musí myslieť, musí na niečo myslieť, aby zabudla na prenikavú bolesť v ľavej nohe. Pravej ruke neprospelo, že ju pri páde inštinktívne zdvihla a pokúšala sa zachytiť. Bože, ten pád bolel. Bolí ju celé telo...

No musí sa vrátiť do civilizácie! Bola presvedčená, že Mattovi pomôže len civilizácia.

Musíš znovu vstať, Elena.

Veď sa o to pokúšam!

Nič nevidela, ale vedela, ktorým smerom šla, keď spadla. A ak sa mýli, dostane sa na cestu a bude sa vedieť vrátiť.

Dvanásť, trinásť... stále počítala a rozprávala sa so sebou. Pri dvadsiatke pocítila úľavu a radosť. Každú chvíľu bude pri ceste.

Každú chvíľu tam už bude.

Bola úplná tma, a tak opatrne šmátrala nohou, aby hneď zistila, že je už na ceste.

Už... každú... chvíľu...

Keď narátala do štyridsať, vedela, že má problém.

Lenže ako sa mohla tak zamotať? Vždy, keď ju nejaká malá prekážka prinútila odbočiť doprava, vrátila sa doľava. Na ceste boli míľniky, dom, stodola, kukuričné pole. Ako sa mohla stratiť? Ako? V lese je len pol minúty... Je to len pár krokov v Starom lese.

Dokonca aj stromy sa menili. Pri ceste boli hikórie a ľaliovníky. Teraz sa nachádzala v poraste bielych a červených dubov... a ihličnanov.

Staré duby... a na zemi ihličie a listy, ktoré tlmili jej kroky do úplného ticha.

Ticho... lenže ona potrebuje pomoc!

„Pani Dunstanová! Pán Dunstan! Kristin! Jake!“ Vrha la tie mená do sveta, ktorý robil všetko, čo bolo v jeho silách, aby stlmil jej hlas. V tme dokonca spozorovala va liacu sa sivú masu, akoby to bola... áno... bola to hmla.

„Pani Dunstanovááá! Pán Dunstááán! Kristííín! Jaaake!“

Potrebovala úkryt, potrebovala pomoc. Všetko ju bolelo, najviac zo všetkého ľavá noha a pravé plece. Predstavila si, ako asi vyzerá: celá od blata a od listov, vlasy strapaté, ako sa jej pozachytávali v konároch, všade samá krv...

Aspoň na niečo to je dobré - rozhodne nevyzerá ako Elena Gilbertová. Elena Gilbertová mala dlhé hodvábne vlasy a nosila ich buď zložito upravené, alebo s nedbanlivou eleganciou rozpustené. Elena Gilbertová vo Fell’s Church určovala módu a nikdy by sa neukázala v roztrhnutej košeli a zablatených džínsach. Nie, túto zablúdenú cudzinku rozhodne nikto nebude považovať za Elenu.

Zablúdenej cudzinky sa však zmocnili pochybnosti. Celý život chodila po lese a vlasy sa jej ani raz nezachytili v konároch. Samozrejme, nikdy nešla potme, ale nepamätala si, že by sa stromom musela často vyhýbať.

Teraz mala pocit, akoby sa stromy načahovali a chytali ju za vlasy. Musela chodiť strnulo a nemohla sa poriadne vystrieť – v najhorších prípadoch musela prudko mykať hlavou.

Kvákanie za vlasy bolo bolestivé, no nič ju tak nevystrašilo, ako keď ju niečo chytilo za nohy.

Elena sa ako dieťa hrávala v tomto lese a vždy tu bolo dosť priestoru, aby sa tu dalo bezpečne pohybovať. No teraz... Naťahovali sa k nej rozličné veci, šľahúne sa jej ovíjali okolo členkov, kde to najviac bolelo. Prstami z celých síl trhala od seba vlhké korene.

Bojím sa, pomyslela si a konečne slovami vyjadrila, čo jej našepkávali vnemy, odkedy vkročila do temnoty Starého lesa. Bola premočená od rosy a potu, vlasy mala mokré, akoby stála v daždi. A tá tma! Rozbehla sa jej predstavivosť a na rozdiel od predstavivosti väčšiny ľudí mohla pracovať so skutočnými informáciami. Akoby sa jej do vlasov zamotala ruka upíra. Keď sa jej po nekonečnej bolesti v členku a pleci podarilo „ruku“ vypáčiť z vlasov, pocítila ďalšiu.

Dobre. Nebude si všímať bolesť a pozbiera sa tu, pred veľkou borovicou, ktorá mala v kmeni dutinu, kam by sa zmestila aj Bonnie. Vyberie sa rovno na západ – cez oblaky nevidela hviezdy, no cítila, že západ má po ľavej strane. Ak má pravdu, dostane sa na cestu. Ak sa mýli a pôjde na sever, dostane sa k Dunstanovcom. Ak pôjde na juh, napokon sa ocitne na ďalšej zákrute. Ak pôjde na východ... nuž, bude to dlhá cesta, ale napokon dorazí k potoku.

Najprv však zozbiera všetku silu, ktorou podvedome potláčala bolesť, a pomocou nej osvieti toto miesto, aby zistila, či odtiaľto vidieť cestu – alebo ešte lepšie, dom. Bola to len ľudská sila, ale podľa Eleny bolo podstatné, že vedela, ako ju využiť. Pozbierala silu do malej bielej gule, hodila ju a poobzerala sa skôr, ako sa rozptýlila.

Stromy. Stromy. Stromy.

Duby a hikórie, borovice a buky. Nijaká vyvýšenina. Všade boli len stromy, akoby sa stratila v nejakom začarovanom lese a nemohla z neho uniknúť.

Ona však uniknúť môže. Nech zamieri hocikam, napokon sa dostane k ľuďom – dokonca aj keď pôjde na východ. Dokonca aj na východe stačí sledovať potok a ten ju zavedie k ľuďom.

Ľutovala, že nemá kompas.

Ľutovala, že nevidí hviezdy.

Celá sa triasla a nielen od chladu. Bola zranená a vystrašená. Na to však musí zabudnúť. Meredith by neplakala. Meredith by nebola vystrašená. Meredith by prišla na to, ako sa dostať von.

Musí nájsť pomoc pre Matta.

Zaškrípala zubami, aby zabudla na bolesť, a vykročila. Keby mala len jednu takú ranu, robila by z toho veľkú vedu, nariekala by a fňukala. No teraz sa rozličné bolesti zliali do jednej agónie.

Dávaj si pozor. Musíš ísť rovno, nesmieš zahnúť. Rovno pred sebou si zvoľ nejaký cieľ.

Problém bol v tom, že v príliš hustej tme takmer nič nevidela. Pred sebou rozoznávala len hlboko zvrásnenú kôru. Zrejme je to červený dub. Dobre, tak k nemu. Skok... au, to bolí... skok... po lícach jej tečú slzy... skok... ešte trochu... skok... dokážeš to... skok. Rukou sa dotkla drsnej kôry. Dobre. Teraz sa pozri priamo pred seba. Vpredu je niečo sivé, drsné a veľké – možno biely dub. Skok k nemu... agónia... skok... pomôžte mi niekto... skok... koľko ešte?... skok... už to nie je ďaleko... skok. Tak. Položila ruku na širokú drsnú kôru.

A potom znovu.

A znovu.

A znovu. A znovu. A znovu.

„Čo je to?“ dožadoval sa odpovede Damon. Keď vystúpili z auta, musel Shinichimu dovoliť, aby šiel dopredu, no ponechal mu kekkai a pozoroval každý jeho krok. Nedôveroval mu v záležitostiach, ktoré mali niečo s... a vlastne mu nedôveroval vôbec. „Čo je za tou prekáž kou?“ spýtal sa a zovrel mu slučku pevnejšie okolo kr ku.

„Naša chata. Patrí mne a Misao.“

„A nie je to tak náhodou pasca?“

„Ak myslíš, dobre! Pôjdem sám...“ Shinichi sa napokon premenil do podoby pololíšky, poločloveka: čierne vlasy mu siahali po pás, z koncov sa mu šľahali rubínové plamene, za telom mu vial rovnako sfarbený chvost a na hlave mu trčali dve hodvábne uši s karmínovými špičkami.

Damon oceňoval estetiku tejto kombinácie, najmä však mal Shinichiho za čo chytiť. Schmatol ho za chvost a skrútil ho.

„Prestaň!“

„Prestanem, až keď nájdem Elenu... ak ju dobrovoľne nevydáš. Ak je zranená, chytím toho, kto jej to spravil a rozsekám ho. Jeho osud je spečatený.“

„Nech je to ktokoľvek?“

„Áno.“

Shinichi sa zachvel.

„Je ti zima?“

„... len... obdivujem tvoje odhodlanie.“ Znovu sa nevdo jak zachvel. Otriaslo sa mu takmer celé telo. Smiech?

„Keby Elena chcela, nechal by som ho nažive. No v strašných bolestiach.“ Damon silnejšie skrútil chvost. „Hýb sa!“

Shinichi urobil ďalší krok a pred nimi sa zjavila pekná chata. Štrkový chodník viedol medzi divými popínavými rastlinami, ktorých bola plná veranda a viseli z nej ako ozdoby.

Bolo to úžasné.

Bolesť sa zhoršovala, no Elena pocítila aj nádej. Bez ohľadu na smer, raz musí vyjsť z lesa. Musí to zvládnuť. Zem bola pevná – nijaká vlhkosť ani zvažovanie. Nejde smerom k potoku. Ide k ceste. Vie to.

Uprela zrak na strom s hladkou kôrou. Potom sa k nemu stočila a takmer zabudla na bolesť.

Pristála pri mohutnom strome s popolavou kôrou. Oprela sa oň a vtom ju niečo znepokojilo. Noha jej ochabnuto visela. Prečo jej bolestivo nenarazila na kmeň? Pri všetkých ostatných stromoch si ju udrela. Odtiahla sa od stromu, a akoby vedela, že je to dôležité, pozbierala všetku silu a vyslala ju vo výbuchu bieleho svetla.

Mala pred sebou strom s obrovskou dierou, strom, od ktorého vyštartovala.

Elena na okamih nehybne stála, strácala silu, držala svetlo. Možno je to nejaký iný...

Nie. Bola na druhej strane stromu, no bol to ten istý strom. Ten vlas, čo sa zachytil na kôre, patrí jej. Tá zaschnutá krv je jej odtlačok. Dolu nechala čerstvú stopu jej zakrvavená noha.

Vrátila sa k tomu istému stromu.

„Nieeeeeeeeeeeeee!“

Bol to prvý hlasný zvuk, ktorý vydala, odkedy vyskočila z ferrari. Bolesť znášala potichu, len s výdychmi a nádychmi, ale ani raz nezakliala a neskríkla. Teraz mala chuť na obidvoje.

Možno to nie je ten istý strom.

Nieeeeeee, nieeeeeeee, nieeeeeeeee!

Možno sa jej sila vráti a uvidí, že je to len halucinácia...

Nie, nie, nie, nie, nie, nie!

To nie je možné...

Nieeeeeee!

Spod pazuchy jej vykĺzla barla. Predtým ju v podpazuší tak tlačila, že tá bolesť sa vyrovnala ostatným bolestiam. Všetko ju bolelo. No najhoršie na tom bola jej myseľ. V duchu videla čosi ako hračkársku guľu, v ktorej po zatrasení začne snežiť. V tejto guli však boli len stromy. Odhora dolu, z boka na bok, samé stromy, všetky obrátené do stredu. A ona sa túlala v tom opustenom priestore... kamkoľvek šla, nachádzala ďalšie stromy, pretože v tomto svete, do ktorého zablúdila, nič iné nebolo.

Bola to nočná mora, no niečo na nej bolo reálne.

Uvedomila si, že stromy sú navyše inteligentné. Popínavé rastliny, všetka vegetácia; dokonca aj teraz jej chceli vychmatnúť barlu. Barla sa pohybovala, akoby si ju podávali z ruky do ruky nejakí miniatúrni ľudkovia. Vystrela ruku a ledva zachytila jej koniec.

Nepamätala si, že by spadla na zem, no ležala na nej. Cítila sladkastý zemitý pach živice. Popínavé rastliny ju ochutnávali, zapletali sa jej do vlasov, aby nemohla zdvihnúť hlavu. Potom pocítila, ako jej ochutnávajú telo, plece, zakrvavené koleno. Na ničom z toho nezáležalo.

Zavrela oči a rozochvela sa od vzlykov. Šľahúne ju ťahali za zranenú nohu a inštinktívne sa odtiahla. Bolesť ju na okamih prebudila a pomyslela si: Musím sa dostať k Mattovi, no už v nasledujúcej chvíli sa aj táto myšlienka otupila. Sladký živicový pach zostal. Popínavé rastliny jej liezli po pohybujúcej sa hrudi, cez prsia. Obopli jej brucho.

A potom sa začali zaťahovať.

Kým si Elena uvedomila nebezpečenstvo, už jej bránili v dýchaní. Nemohla nadvihnúť hruď. Keď vydýchla, ešte väčšmi sa stiahli. Všetky šľahúne dohromady fungovali ako jedna obrovská anakonda.

Nemohla ich striasť. Boli drsné a pružné a nechtami ich nedokázala roztrhnúť. Pod niektoré sa jej podarilo vopchať prsty, z celej sily sa zapierala, škriabala a krútila. Napokon sa jedno vlákno uvoľnilo a vystrelilo do vzduchu – ozval sa zvuk, akoby praskla struna na harfe.

Ostatné popínavé rastliny sa ešte viac zatiahli.

Musela zápasiť o vzduch, bránila sa nutkaniu sťahovať hruď. Úponky sa jej jemne dotýkali pier, vznášali sa jej nad tvárou ako štíhle kobry, potom odrazu zaútočili a napli sa jej okolo líc a hlavy.

Zomriem.

Pocítila hlbokú ľútosť. Dostala šancu na druhý život – na tretí, ak sa počíta aj život upírky – a nič s ním neurobila. Zaujímala sa len o vlastnú slasť. A Fell’s Church je v nebezpečenstve, Matt je v bezprostrednom ohrození, a ona im nielenže nepomôže – ona sa vzdá a zomrie.

Čo by mala spraviť? Bojovať aspoň duchovne? Spolupracovať so zlom a dúfať, že ho neskôr zničí? Možno. Možno stačí poprosiť o pomoc.

Z nedostatku vzduchu sa jej zmocňoval závrat. Nikdy by neverila, že Damon toto všetko dopustí, že ju nechá zomrieť. Len pred pár dňami sa ho zastávala pred Stefanom.

Damon a molochy. Možno ju predhodil molochom ako obetu. Rozhodne mali veľké nároky.

Alebo možno chce, aby prosila o pomoc. Možno čaká nablízku v tme, mysľou ju pozoruje a čaká, kým jej myseľ šepne prosím.

Pokúsila sa rozdúchať zvyšky sily. Svetlo sa nezažalo, no bolo to, akoby mala v ruke zápalku – po opakovanom škrtaní sa jej podarilo vzkriesiť biely plamienok.

Predstavila si, ako jej ten plameň vchádza do čela. Do hlavy. Dovnútra. Sem.

Tak.

Ubolená od nedostatku vzduchu si pomyslela: Bonnie. Bonnie. Vypočuj ma.

Odpoveď neprišla – no ani by ju nepočula.

Bonnie. Matt je na čistine pred Starým lesom. Zrejme potrebuje krv alebo nejakú inú pomoc. Pohľadaj ho. Choď mojím autom.

O mňa si nerob starosti. Pre mňa je už neskoro. Nájdi Matta.

Viac povedať nedokážem, pomyslela si Elena unavene. Mala nejasné smutné tušenie, že Bonnie ju nepočula. Pľúca jej išlo roztrhnúť. Bude to strašná smrť. Ešte raz sa bude môcť nadýchnuť a potom sa už k vzduchu nedostane...

Dofrasa, Damon, pomyslela si, a potom sústredila všetky svoje myšlienky, celú myseľ na spomienku na Stefana. Na pocit, že ju Stefan drží v náručí, na Stefanov úsmev, na Stefanov dotyk.

Na zelené oči, zelené ako list, oči farby listu, keď ho podržíte oproti slnku...

Na zdvorilosť, ktorú sa mu podarilo zachovať a nepoškvrniť...

Stefan... Milujem ťa...

Vždy ťa budem milovať...

Vždy som ťa milovala...

Milujem...

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .