Upírske denníky 16

Slabé miesto

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 - Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upríske denníky 7 – V moci tieňov

Upríske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upríske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upríske denníky 11 – Znovuzrodenie

Upírske denníky 12 – Fantóm

Upírske denníky 13 – Mesačná pieseň

Upírske denníky 14 – Tajný rituál

Upírske denníky 15 – Neviditeľné zlo

Upríske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

Upírske denníky – Stefanove denníky 4: Tiene minulosti

Upírske denníky – Stefanove denníky 5: Úkryt

Upírske denníky – Stefanove denníky 6: Spojenectvo

L. J. Smith

Upírske denníky 16 – Slabé miesto – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

1

Meredith sa zúfalo mykala v kovových putách, ktoré ju držali na operačnom stole. Zavrela oči, napínala svaly, zaplavoval ju adrenalín, ale putá nepovolili.

„Prosím,“ hlesla a po lícach jej stiekli horúce slzy.

Jack ignoroval jej prosby, namieril na jej krk a pomaly zasunul pod kožu ihlu injekčnej striekačky.

„O chvíľu to bude,“ povedal a stlačil piest.

Meredith mala krk natoľko umŕtvený, že necítila ihlu, ale tekutina, ktorú jej vstrekol, ju pálila v žilách. Zastonala a znovu sa pokúsila vytrhnúť si rameno od svojho väzniteľa.

Jack na ňu upieral oči. Také isté vrúcne zelenkasté oči mal, keď ho ešte Meredith považovala za svojho učiteľa, za jedného z najlepších lovcov, akých kedy stretla. Predtým, ako zistila, že Jack je upír. Predtým, ako zavraždil Stefana.

Predtým, ako zistila, že ju premieňa.

„Nechcem byť upírka,“ zašepkala rozochveným hlasom. Oči sa jej zahmlievali od sĺz. Spomenula si na Cristiana, svojho brata, ktorého musela zabiť, pretože bol upírom. Spomenula si na generácie svojich predkov, pre ktorých bolo zmyslom života ničiť nadprirodzené zlo. Po všetkom, čo prežila, predsa nemôže prejsť na stranu nepriateľa!

Jack sa krátko usmial a v kútikoch očí sa mu zjavili vrásky. „Hotovo.“

Meredith bolelo celé telo. Pomaly krútila hlavou sem a tam, trhane dýchala. „Zabijem sa,“ vyhlásila zúfalo.

Jack sa ešte širšie usmial. „Môžeš to skúsiť,“ vyzval ju. „Zdokonalil som nás. Sme nezničiteľní.“

Meredith znovu zaplavila panika. Nekontrolovateľne mykala rukami a nohami v putách. Meravosť pomaly odznievala a kov sa jej zarezával do zápästí. No odrazu praskol a Meredith bola voľná. Skotúľala sa z operačného stola a tvrdo pristála na dlážke.

Po rukách a kolenách liezla k dverám, čakala, že ju Jack každú chvíľu chytí a odvlečie na stôl. Jack k nej však nešiel, len sa díval, ako sa namáha. Plazila sa po dlážke a počula vlastné zúfalé chrčanie. Musí odtiaľto vypadnúť.

Dostala sa k dverám, zdvihla sa a zavesila sa na kľučku.

„Veď ty sa vrátiš,“ povedal Jack strašidelne pokojným hlasom.

Meredith trhnutím otvorila dvere a z celej sily sa rozbehla po chodbe. Bola dlhá, osvetlená neónovými lampami, dlaždice vyzerali tmavosivé ako v nemocnici alebo v škole. Čakala, že za ňou zadupocú Jackove kroky, no počula len jeho šialený smiech, ktorý sa rozliehal z miestnosti.

„Vrátiš sa,“ zavolal znovu. „Neodoláš!“

Meredith si prikázala, že musí myslieť len na útek, a rýchlo sa obzerala. Za dvojkrídlovými dverami na konci chodby bolo schodisko. Meredith sa tam rozbehla, až jej na betóne dupotali chodidlá, a už iba dúfala, že schody vedú von.

Schodisko akoby bolo nekonečné. Meredith zastala a zadychčane sa obzrela. Za ňou sa rozprestierali kancelárske budovy. Netušila, kde je. Vonku bola ešte tma, ale obloha už trochu bledla.

Všetko v nej kričalo, aby utekala, srdce jej splašene bilo. Čo ak sú nablízku Jackovi zúriví nezraniteľní upíri? Meredith sa chrbtom oprela o chladnú tehlovú stenu, pokúšala sa schovať v tme, a bojazlivo sa poobzerala. Nikde nikoho.

Zhlboka sa nadýchla, pokúsila sa upokojiť splašené srdce. Nemalo zmysel bežať len tak naverímboha. Zaťala päste a prinútila sa uvoľniť, vyhnať z tela napätie. Už stála na nohách pevnejšie, meravosť z nej vyprchala a v končatinách cítila mravčenie. Nebolo tu ani živej duše. Vľavo počula hukot, to sa po diaľnici hnali autá. Zamierila tým smerom, rozhodnutá nájsť cestu domov.

Už svitalo, keď Meredith otvorila dvere na svojom byte, potichu vošla dnu a položila kľúče na stôl. Som v bezpečí, povedala si. Jack jej oznámil, že je upírka, ale Meredith žiadnu zmenu necítila. Možno jeho metóda nezabrala.

Zhlboka sa nadýchla a poobzerala sa po dôverne známej spálni. Cez závesy začínalo prenikať skoré ranné svetlo a všetko pôsobilo upokojujúco obyčajne. Právnické skriptá mala zoradené na polici, na bielizníku stála svadobná fotka s Alaricom. Meredith sa ani nevyzliekla, len odhrnula paplón a vkĺzla do postele. Alaric vedľa nej niečo zo spánku zamrmlal a hlbšie sa zavŕtal do vankúšov.

Bola v bezpečí. Všetko ostatné bolo strašné: Stefan bol mŕtvy, Jack bol upír, ale to najhoršie sa nestalo. Som v pohode, povedala si.

Skusmo si prešla prstom po zuboch. Nič zvláštne. Nenarástli jej ostré tesáky. Ruky mala teplé, srdce jej bilo rýchlym, ľudským tempom. Je v pohode. Jej telo sa určite vzoprelo všetkému, o čo sa Jack pokúšal.

Presunula sa k Alaricovi, potom sa zamračila. Niečo mala vo vrecku džínsov. Siahla dnu a nahmatala tenký obdĺžnik. Vizitka. Meredith ju vytiahla a zažmúrila na ňu v matnom rannom svetle. Na vizitke bol čierny znak nekonečna, ležatá osmička, a pri ňom názov firmy: Lifetime Solutions. Pod tým bolo čiernym perom dopísané telefónne číslo.

Pomyslela si, že Jack je prehnane sebaistý. Pevnejšie zovrela vizitku, až ju trochu pokrčila, a strčila ju do zásuvky na nočnom stolíku. Jacka už nikdy nechcela vidieť.

Podľa jej hodiniek nebolo ešte ani päť hodín ráno. Meredith sa znovu hlboko nadýchla, zavrela oči a pokúšala sa zaspať, pokúšala sa zabudnúť, ako sa Jack tváril, keď jej pichal poslednú injekciu.

Posteľ bola mäkká a posteľná bielizeň jemne voňala pracím práškom. Cítila ešte niečo. Niečo… slané. Mierne kovové. Meredith sa zamračila a pokúsila sa to identifikovať.

Postupne si uvedomila aj akýsi zvuk. Vôkol nej sa ozýval pomalý, pravidelný šum, ktorý jej pripomenul oceán, nenáhlivý pulz pod pravidelným zvukom príboja. Meredith dýchala v rytme zvukov a ponárala sa hlbšie do spánku.

Niečo však stále pútalo jej pozornosť, dráždilo jej hlad. Nevedomky si oblizla pery. Tá slaná, kovová vôňa… bolo to chutnejšie ako pečené kurča, ktoré pripravovala jej mama, sladšie ako čerstvo upečený jablkový koláč. Bolo jej to dôverne známe, a predsa to nedokázala identifikovať.

Meredith sa v ústach zbiehali slinky a odrazu sa jej niečo v čeľusti posunulo. Ruky jej prekvapene vyleteli k ústam.

Znovu sa jej pohla čeľusť. Opatrne sa dotkla pier. Boli veľmi citlivé a až sykla od bolesti a slasti, keď sa jej prsty dotkli zubov. Ešte opatrnejšie sa ich znovu dotkla.

Očné zuby mala dlhé a ostré. Tesáky.

Ten pulzujúci hukot a vôňa soli a ešte niečoho – medi – sa takmer nedali vydržať. Pri každom údere ju bolel žalúdok aj zuby.

Bol to Alaric. Počula Alaricov tep srdca. Cítila vôňu Alaricovej krvi.

Meredith zhrozene vyskočila z postele. Zostala stáť a hľadela na Alarica, ako pokojne a nič netušiac spí.

Jack to dokázal. Premenil ju na upírku.

A ona umierala od hladu.

2

Drahý denníček,

všetko som stratila. Stratila som samu seba.

Bez Stefana neviem, kto som.

Niekoľko dní som nebola schopná sem nič napísať. Mala som pocit, že ak zapíšem všetko, čo sa udialo, stane sa z toho skutočnosť.

Ibaže toto je skutočnosť a vôbec nič sa nezmení, či to zapíšem, alebo nie.

Stefan je mŕtvy.

Elena odtiahla ruky od notebooku, akoby ju popálil, potom si prsty pritisla na ústa. Stefan je mŕtvy. Oči sa jej naplnili horúcimi slzami a prudko si ich utrela. V poslednom čase len plakala a nič sa tým nevyriešilo.

Mám pocit, že by sa mala prestať krútiť Zem. Ak je Stefan mŕtvy, ráno by nemalo vyjsť slnko. Čas však plynie a zakaždým svitne nový deň. Iba pre mňa to nič neznamená, lebo Stefan je stále mŕtvy.

Všetci sme dôverovali Jackovi. So Stefanom bojovali bok po boku, pátrali po starom upírovi Solomonovi. No kým sme oslavovali Solomonovu porážku, tešili sme sa a konečne sme sa cítili v bezpečí, Jack vrazil Stefanovi do srdca kôl. Jack ho zabil.

Elena znovu prestala písať, položila si hlavu na ruky a spomínala, ako sa vtedy na ňu Stefan pozrel a usmial. Vedela, že obaja myslia na to isté: Keď sú teraz starí upíri mŕtvi, môže sa začať náš skutočný spoločný život.

Všetko sa odohralo tak rýchlo. Elena videla, že niečo nie je v poriadku, ale kým stihla Stefana varovať, Jack mu do srdca vrazil kôl. Nestihla to.

Stefanovi vtedy zmizol z tváre úsmev a vytreštil oči. Chvíľu pôsobil nevinne prekvapený a potom sa mu zastrel pohľad. Oči – tie zelené oči ako listy, ktoré na ňu hľadeli s toľkou láskou – sa rozostreli. Telo sa zrútilo na dlážku, ale Stefan bol už preč.

Je pravda, že Jack poľoval na starých upírov tak ako my. Nerobil to však preto, aby bolo na svete bezpečnejšie. Jack vytvoril nový druh upíra – nie krvou a mágiou, ale pomocou liekov a operácií. Upíri, ktorých Jack vyrobil, naháňajú strach: sú imúnni proti slnečnému svetlu aj proti železníku a podľa Damona ich nie je možné zabiť klasickými metódami.

Jack chcel, aby jeho rase upírov stvorených v laboratóriu nemohol nikto konkurovať. A tak sa rozhodol vykynožiť najnebezpečnejších upírov. Nielen pôvodných, starých upírov, ale aj inteligentných dlhovekých upírov, ktorí sú na svete už niekoľko storočí. Upírov ako Katherine a Damon. Ako Stefan.

Jack nás všetkých využil – moju strážcovskú Silu, Stefanove a Meredithine bojovnícke schopnosti, Bonniinu mágiu – ako zbrane proti Solomonovi. Starý upír bol tak dobre skrytý, že Jack ho nemohol nájsť sám. No keď bolo po Solomonovi, Stefan sa pre Jacka stal len ďalšou prekážkou na ceste k cieľu.

Nevieme, kde je Jack teraz ani čo má za lubom. Lovcom, ktorí s ním putovali – Trinity, Darlene a Alex –, prešiel cez rozum rovnako ako nám. Odišli z mesta, pokúšajú sa Jacka vystopovať. Netušia však, kde by mohol byť.

Elena sťažka preglgla a znovu si utrela oči rukávom župana.

Meredith a Damon si myslia, že Jack v skutočnosti neodišiel. Pred pár dňami Meredith bojovala s jedným z tých jeho zvláštnych syntetických upírov. Upír ušiel a Meredith ledva prežila. Pokračuje Jack s experimentmi tu v Dalcreste?

Malo by mi na tom záležať. Mala by som túžiť po pomste. No namiesto toho som otupená.

Bez Stefana akoby som bola tiež mŕtva.

V zámke zaštrkotal kľúč a Elena zdvihla hlavu od notebooku. Vošiel Damon. Chladný byt sa trochu zohrial, akoby ten štíhly tmavovlasý upír priniesol do klimatizovanej miestnosti trochu letného vánku. Damon však kráčal akosi zhrbene, mal zvesené plecia. Elena cez ich spoločné puto vycítila, že pri pohľade na Stefanove veci sa ho zmocnil smútok. Tie predmety mu pripomenuli bratovu smrť.

„Nasýtil si sa,“ poznamenala pri pohľade na takmer ľudskú červeň na jeho lícach.

„Ak to tak chceš volať.“ Damon znechutene odul pery. „Zvieracia krv, akú prijímal môj brat Stefan, je maximálne odporná, presne ako som aj predpokladal.“

Elena sa mykla a Damon na ňu smutne pozrel. „Prepáč,“ povedal. „Nemal som…“ Videla, ako sa mu v očiach odráža jej vlastná bolesť, ktorú pocítila, keď vyslovil Stefanovo meno.

„To je v poriadku,“ povedala a energicky pokrútila hlavou. „Máš pravo hovoriť o ňom, je to tvoj brat. Ja len…“ Do očí jej znovu stúpali slzy a rýchlo ich potlačila. Musí prestať vyplakávať.

Damon ju chytil za ruku, prsty mal chladné a hladké. „Sľubujem, že Jack za to zaplatí,“ vyslovil potichu, oči mal temné ako noc. „Nech to stojí, čo to stojí.“

Eleny sa zmocnila panika, vyrazilo jej dych a oboma dlaňami pevne chytila Damona za ruku. „Nie,“ povedala. „Damon, musíš byť opatrný. Aj keby to znamenalo, že Jacka necháme na pokoji.“

Damon zmeravel a uprel na ňu tmavé oči. „Sľúbili sme si, že Stefana pomstíme,“ vyhlásil rozhodným tónom. „Dlhujeme mu to.“

Elena pokrútila hlavou. „Nemôžem stratiť aj teba.“ Nepáčil sa jej vlastný rozochvený hlas, ale vystrela plecia a pevne pozrela na Damona. Občas mala pocit, že kým je Damon tu, ešte ju od šialenstva delí aspoň aká-taká bariéra. Damon ju ako jediný chápal, len on skutočne miloval Stefana tak ako ona.

Každú noc počula, ako Damon potichu chodí po byte, od obývačky do kuchyne a do haly, občas postojí pred spálňou, ale nikdy nevojde dnu, aj keď túžila po jeho úteche. Pri tých pochôdzkach ju strážil a zároveň kráčal v pomalom rytme vlastného smútku, lebo sa nedokázal upokojiť. Pri predstave, že by Damon zahynul tak ako Stefan, že by jeho pekná tvár odrazu zostala prázdna a nehybná, sa Elene splašene rozbúchalo srdce. „Prosím, Damon.“

Damonovi zmäkli oči, vzdychol a prstom jej jemne prešiel po hánkach, potom rýchlo odtiahol ruku a stisol čeľusť. „Nespravím žiadnu hlúposť. Nezabúdaj, že sa viem o seba dobre postarať.“

Elena vďačne prikývla, potom si uvedomila, s čím nechtiac súhlasila. Nesľúbil jej, že sa vyhne nebezpečenstvu. „Nikoho nemôžeš zabiť,“ pripomenula mu tvrdohlavo. „Strážkyne ti povedali, že ak niekoho zabiješ, zomriem. Takže nemá zmysel usilovať sa o pomstu.“

Damon sa smutne usmial, na tvári mal ostrý výraz. „Upíri nie sú ľudia,“ vyhlásil. „Jacka môžem zabiť, a aj to urobím.“

Elena mu pustila ruku. Damon nikdy neprestane poľovať na Jacka.

Bola presvedčená, že Damon pri tom love zahynie. A potom už Elene nezostane vôbec nič.

3

Damon chodil po Eleninej obývačke a pozoroval popoludňajšie slnečné lúče, čo sem prenikali cez okná a osvetľovali dlážku. Keď sa pred hodinou zobudil z nepokojného spánku, byt už bol prázdny.

Neprítomne si prstami prešiel po hrudi a cez spoločné puto s Elenou k sebe vpustil jej emócie. Nič sa nezmenilo, stále z nej cítil rovnaký ostrý, nahnevaný žiaľ, ktorý ho priviedol naspäť do Dalcrestu a z ktorého sa dozvedel, že jeho brat je mŕtvy. Nebolo tam však nič iné. Nech už bola Elena kdekoľvek, nebola v nebezpečenstve.

Túžil ísť pátrať po Jackovi, nájsť ho a roztrhať na kusy. Pod kožou ho pálil hnev – ako sa niekto opovážil dotknúť jeho mladšieho brata! Aj keď sa so Stefanom neznášali, nikto iný mu nesmel ublížiť.

Damon sa však zatiaľ správal nenápadne, strážil Elenu a čakal na správny čas.

Meredith sa mu po Stefanovom pohrebe pokúsila prikázať, čo má robiť. „Jack si myslí, že si stále v Európe,“ povedala. „Musí to tak zostať. Možno si naša najlepšia zbraň.“

Sivooká lovkyňa upírov bola napätá a podráždená, nepáčilo sa jej, že musí Damona o niečo žiadať. Za iných okolností by ho to pobavilo. Meredith nemá právo rozkazovať mu a on nemá dôvod, aby ju poslúchal.

Ibaže Elena neprikazovala. Len so zúfalým pohľadom v očiach povedala: „Prosím ťa, Damon. Nemôžem stratiť aj teba.“ A Damon sa podvolil.

Teraz vzdychol, sadol si na pohovku a poobzeral sa. Začínal nenávidieť túto izbu, aj keď bola pekná, zariadená ťažkým starožitným nábytkom a na stene viseli reprodukcie obrazov. Bola presne podľa Stefanovho vkusu: tmavá, tradičná, útulná. Stefanov vkus, Stefanove veci, Stefanova Elena.

Na stole vedľa pohovky ležal hrubý notes v hnedej koži: Jackov denník, záznam o pokusoch, ktoré vykonal, kým stvoril novú rasu upírov. Damon ho našiel pri vlámaní sa do Jackovej firmy vo Švajčiarsku.

Na konci sa nachádzal zoznam upírov, ktorých Jack zničil – a zoznam tých, ktorých ešte plánoval uloviť. Damon mnohých z nich poznal. Na konci strany zostali neprečiarknuté tri mená: Katherine von Swartzchild. Damon Salvatore. Stefan Salvatore.

Damon zľahka prešiel po tých menách prstom a spomenul si, ako Katherine obelela, keď z nej vyprchal život. Znovu pocítil bodnutie hrôzy od Eleny, podľa ktorého zistil, že Stefan je mŕtvy. Aspoňže Damon túto strašnú knihu ukradol skôr, ako Jack stihol vyškrtnúť ich mená.

Zaťal zuby a znovu v nej listoval. Zatiaľ nemôže vyraziť za Jackom, ale môže hľadať informácie o tom, ako ho poraziť.

Nebolo tam však napísané nič nové. Prečítal si Jackove zápisky už niekoľkokrát. Po niekoľkých minútach vzdychol, zavrel oči a pošúchal si spánky.

O slabinách Jackových stvorení tam toho bolo celkom dosť. Lenže záznamy boli svedectvom toho, ako ich Jack prekonával. Slnečné svetlo, oheň, sťatie hlavy, kôl do srdca – odstránil všetky hrozby. Pokiaľ tomu Damon rozumel, nových upírov nebolo možné zabiť.

Bolo to beznádejné. Damona pochytil pocit, že by sa mal možno vzdať, poslúchnuť Elenu a schovať sa.

Nie. Otvoril oči a zaškrípal zubami. Je predsa Damon Salvatore. Neporazí ho nijaký šialený vedec.

Zavrel notes. Umelých upírov určite zničí len niečo, na čo Jack nepomyslel.

Damon takmer bezmyšlienkovite uprel zrak na ťažkú mahagónovú skrinku pri stene. Na vrchu boli uložené Stefanove talizmany, zbierka predmetov z jeho dlhého života. Mince, kamenný kalich, hodinky. Stužka marhuľovej farby od Eleny, ktorú Stefan získal, keď ju ešte poriadne nepoznal, keď o nej ani Damon ešte nevedel. Damon rozmýšľal, či by sa niečo zmenilo, keby bol Elenu spoznal ako prvý.

Vstal, pomaly prešiel ku skrinke a zľahka sa dotýkal predmetov: železnej truhličky, zlatých mincí, dýky so slonovinovou rukoväťou, hodvábnej stužky.

Damon na veciach nelipol tak ako Stefan. Nechápal, načo si nechávať predmety, z ktorých už vyrástol, prečo má vláčiť po svete svoju minulosť.

Teraz si uvedomil, že za nich vláčil ich spoločnú minulosť Stefan. Pri tej myšlienke pocítil v hrudi prázdno. Keďže Stefan a Katherine boli mŕtvi, nezostal nikto, kto by si Damona pamätal, kým ešte žil ako človek.

Prešiel prstom po čepeli dýky so slonovinovou rukoväťou. Stefan čepeľ pravidelne brúsil, hoci ju asi nepoužil už niekoľko storočí.

Damon si spomenul, že túto dýku dlhé roky nosieval ich otec v pošve na opasku. Krásny predmet – rukoväť bola oblá a čepeľ dobre tvarovaná a nebezpečná. Otec daroval dýku Stefanovi na pätnáste narodeniny.

„Každý urodzený človek by mal nosiť dýku,“ povedal Giuseppe Salvatore a láskavo chytil syna za plece. „Nie aby útočil a bil sa na ulici ako sedliak.“ Damon na sebe pocítil otcov kosý pohľad – nebol ostrý ako dýka? „Len pre prípad, že by si ju potreboval. Čepeľ je z najlepšej ocele. Dobre mi slúžila.“

Stefanovi svietili oči, keď pozrel na otca. „Vďaka, otec,“ povedal. „Budem sa o ňu dobre starať.“

Na Damona akoby v tej chvíli otec aj mladší brat zabudli. Damon sa dotkol vlastnej veľmi krásnej dýky s kostenou rukoväťou a v ústach odrazu pocítil trpkosť.

Rýchlo tú spomienku zahnal. Priveľa času premárnil hnevom na Stefana, svojho mladšieho brata s anjelskou tváričkou, čo sa za ním všade vláčil ako mopslík.

Aj teraz stráca čas. Damonovi bilo srdce pomaly, ale mocne, a v hrudi mu zosilnela dutá bolesť. Jeho úprimný, milujúci a otravný braček je preč. Zavraždili ho. A Damon sa skrýva v tieňoch? Znechutene zmraštil tvár. Vedel si predstaviť, čo by na to povedal ich otec.

Hladkým pohybom vzal do ruky dýku a zamieril k dverám. Dodrží sľub, ktorý dal Elene. Bude opatrný. No prestane sa skrývať. Damon je Salvatore – teraz už posledný z rodu – a to znamená, že sa ničoho nebojí.

Bolo načase ovládnuť situáciu. Najprv však musí zistiť, kde by sa Jack mohol skrývať.

Rieka jemne šumela na kamienkovom brehu, od zvlnenej hladiny sa odrážali slnečné lúče. Elena sa inštinktívne stiahla do tieňa jedného zo stromov obrastených machom.

Stále bolo zreteľne vidieť obdĺžnik, ktorý označoval Stefanov hrob. Hlina ešte nestvrdla, ešte tu nenarástla tráva, ktorá by zakryla miesto, kde Stefana zasypali.

Ešte neprešlo veľa času, odkedy Stefan zomrel.

Elenu zaplavil hnev a klesla pri hrobe na kolená. Vystrela ruku a zľahka sa dotkla čerstvej hliny.

Chcela niečo povedať, oznámiť mu, ako jej chýba, ale keď otvorila ústa, vyslovila len jeho meno. „Stefan,“ zaúpela a hlas sa jej zasekol v hrdle. „Ach, Stefan.“

Ešte pred pár týždňami boli spolu. Krátko predtým ju prekvapil kľúčom od jej starého domova – kúpil od tety Judith dom, v ktorom vyrastala. „Ukážem ti všetky miesta, kde som bol, a spolu nájdeme nové kúty sveta,“ povedal jej a pevne ju objímal. „No vždy sa budeme mať kam vrátiť.“

Ukázalo sa, že to vždy netrvalo ani týždeň. Dokonca ani nestihli zájsť spolu do jej domu. Elena zaťala prsy do hliny, pokúšala sa nemyslieť na Stefanovo telo, ktoré spočíva dolu.

„Elena?“

Spomedzi stromov vyšla Bonnie. Elena stiahla ruky zo Stefanovho hrobu. Zahanbila sa ešte aj pred Bonnie, akoby to bolo príliš intímne gesto. „Vďaka, že si prišla,“ povedala potichu a vstala.

„Niet za čo.“ Bonnie sa vo veľkých hnedých očiach zračila úzkosť. Podišla k Elene a objala ju. „So Zanderom sme sa ťa chceli spýtať, či ti môžeme nejako pomôcť.“

„Vlastne áno,“ odvetila Elena. Vzala Bonnie za ruku a zaviedla ju k Stefanovmu hrobu.

„Stále čakám, že sa ukáže,“ priznala Bonnie s očami upretými na hrob. „Ťažko uveriť, že tu už nie je, vieš?“

Nie, Elena to nevedela. Od okamihu, keď sa ráno zobudila, až do chvíle, keď konečne po dlhom prehadzovaní upadla do nepokojného spánku, nemohla zabudnúť, že Stefan tu už nie je. Jeho neprítomnosť ju sprevádzala aj v snoch. To však teraz nepovedala, len sa pritisla k Bonnie, akoby sa mohla skryť v kamarátkinom teple.

„Pamätáš sa, ako si sa so mnou rozprávala, keď som zomrela?“ spýtala sa Elena a stisla Bonnie ruku.

Bonnie odtrhla pohľad od zeme a pozrela na Elenu. „Elena, nemyslím si…“

„Dosiahla si, aby ma Stefan videl,“ pokračovala Elena a pevne zvierala kamarátku za rameno.

Bonnie sa pokúsila odtiahnuť. „No ty si nemala byť mŕtva! Klaus ťa držal niekde na polceste – bola si väzenkyňa, nie úplne mŕtva.“ Zaváhala, potom sa ticho spýtala. „Pamätáš sa, ako Strážkyne povedali, že upíri jednoducho… skončia?“

„Za pokus to stojí, nie?“ povedala rýchlo Elena. „Strážkyne nevedia všetko, to sme už zistili. Keby si mi ho pomohla uvidieť, Bonnie…“ Uvedomila si, že Bonnie drží príliš silno, a prinútila sa uvoľniť ruky. „Prosím,“ dodala potichu.

Bonnie si zahryzla do pery. Elena vycítila okamih, keď sa poddala a ochabli jej plecia. „Nechcem, aby si ešte viac trpela,“ šepla Bonnie.

„Musíme to skúsiť,“ nedala sa Elena.

Bonnie zaváhala, potom prikývla. „Dobre.“ Zamyslene prižmúrila oči, vykročila k rieke a vzala Elenu so sebou. „Keď som to spravila pre Stefana, upadla som do tranzu a nadviazala som s tebou kontakt, potom som ho priviedla. Možno však budeme potrebovať niečo iné.“

Chodidlá im šuchotali na piesku a Bonnie zaviedla Elenu až tesne k rieke. Voda im špliechala na tenisky, prenikala cez látku a chladila Elene prsty na nohách.

„Dovoľ mi použiť Silu,“ povedala Bonnie a stisla Elene ruku. „Pomôže mi to hľadať Stefana. Keď som s tebou komunikovala, prišla si ku mne ako prvá, takže som vedela, ako ťa mám nájsť. Predpokladám, že s ním to bude ťažšie.“

„Samozrejme,“ prikývla Elena.

Pevne držala Bonnie za ruku a pokúšala sa nasmerovať svoju Silu k priateľke. Zhlboka, pomaly sa nadýchla a prinútila sa uvoľniť, až kým kútikmi očí neuvidela vlastnú auru. Bola rozriedená sivými škvrnami smútku, ale stále sa okolo nej naširoko rozprestierala a miešala sa s ružovým odtieňom Bonniinej aury.

Aj Bonnie sa zhlboka nadýchla a uprela oči na slnečné svetlo, čo sa odrážalo od hladiny. „Na sústredenie je to rovnako dobré ako sviečka,“ povedala neprítomne. Elena sa dívala, ako sa Bonniina drobná tvárička sústreďuje, zreničky mala odrazu široké ako mačka.

Elena zavrela oči. Tma. No pred ňou sa ligotala ružová a zlatá farba. Bonniina aura sa prepletala s jej vlastnou a viedla ju. Bonniina útla, no vystretá postava rýchlo kráčala do diaľky.

Elena sa za ňou ponáhľala, hruď jej zvieralo od vzrušenia. Zase uvidí Stefana. Povie mu, aké je to bez neho ťažké, každý deň, a on ju objíme a uteší. Elena sa bude cítiť, akoby sa vrátila domov.

Kráčali do tmy, obklopovalo ich svetlo aury. No potom prepletená žiara ich aury začala pomaly blednúť. Elena zakričala, ale hlas sa jej zasekol v hrdle. Kde je Bonnie? Elena sa za ňou pokúsila rozbehnúť, ale jej priateľka bola čoraz menšia, až napokon zmizla z dohľadu.

Elena zastala a napoly vzlykala.

„Stefan!“ zavolala. Začula ozvenu vlastného hlasu. „Stefan!“

Bola sama v tme.

Elena otvorila oči. Stála na brehu rieky, prsty na nohách jej chladili vlnky. Bonnie na ňu žmurkala, tvár mala bledú a vlhkú od sĺz.

„Veľmi ma to mrzí, Elena,“ povedala. „Nemohla som ho nájsť. Je mimo dosahu.“

Elena sa oprela o priateľku, pocítila jej objatie a rozplakala sa.

Bonnie sa cítila strašne. Vo vchode ich spoločného bytu so Zanderom si vyzula vlhké tenisky a skusmo potiahla nosom. Možno pri rieke prechladla. Tým by sa jednoducho vysvetlil nepríjemný, dutý pocit v hrudi.

No ak mala byť k sebe úprimná, musela uznať, že ide o pocit viny. Elena ju prvý raz od Stefanovej smrti o niečo požiadala – prvý raz, čo od Stefanovej smrti vôbec niekoho o niečo požiadala – a Bonnie jej nedokázala pomôcť.

Spomenula si, ako jej Elena so sileným úsmevom poďakovala za ochotu, a takmer sa potkla na Zanderových špinavých pracovných topánkach, až sa musela oprieť o stenu. Teraz, koncom leta, jeho záhradkárska firma sadila kríky a stromy a každý deň chodil domov špinavý od hlavy po päty.

Toto Bonnie potrebovala. Zandera. Vezme ju do náručia, bude voňať trávou a slnkom, a povie jej, že je to dobré, že spravila, čo sa dalo.

Začula Zanderov hlas a išla za ním do kuchyne. Keď zahla za roh, na okamih zastala a len sa naňho pozerala. Bol k nej obrátený chrbtom, bol svalnatý a opálený, vlasy farby mesačného svitu sa mu vlnili na krku, ešte vlhké od potu. Už boli spolu niekoľko rokov, ale pri pohľade naňho sa jej podlamovali kolená.

„Viem,“ povedal ostro do telefónu. „Nerozmyslím si to.“

„Ahoj,“ zašepkala, prešla k nemu a jemne mu prstami prešla po chrbte. Zander sa mykol.

„Je tu Bonnie,“ povedal ostro a obrátil sa k nej. „Musím ísť. Zavolám ti.“ Ukončil hovor.

„Kto to bol?“ spýtala sa Bonnie a nahla sa k nemu po bozk. Dotkli sa im pery, Zander ich mal teplé a mäkké. No keď sa odtiahol, nepozrel jej do očí.

„Nikto dôležitý,“ povedal. „Chceš na večeru pizzu? Jared mi prezradil tajomstvo svojho cesta. Kukuričná múka.“

„To znie dobre,“ odvetila Bonnie, ale zamračila sa. „Si v pohode?“

Zander na ňu pozrel, na tvári sa mu zjavil úsmev, belasé oči mu v kútikoch zaiskrili. „Nikdy mi nebolo lepšie,“ povedal.

„Fajn.“ Bonnie mu váhavo opätovala úsmev. Zander znovu odvrátil zrak a plecia mal meravé.

Bonnie zahnala obavy. Od Stefanovej smrti sú všetci napätí. Nič iné v tom nie je.

Pri myšlienke na Stefana vzdychla, Zander sa k nej znovu obrátil a hneď spozornel. „Čo je?“ spýtal sa znepokojene.

„Dnes som sa pokúsila nadviazať kontakt so Stefanom, aby sa s ním Elena mohla rozlúčiť. Nenašla som ho.“

„Ach, Bonnie,“ vzdychol. A tak ako predpovedala, objal ju okolo pliec. Bonnie sa k nemu automaticky pritúlila, jeho sila na ňu pôsobila upokojujúco. „Vie, že si spravila všetko, čo bolo treba,“ pokračoval chlácholivo Zander. „Spravila by si pre ňu všetko.“

Bonnie si však spomenula, ako zlomene Elena pôsobila. Nepripomínala to hrdé dievča, ktoré Bonnie poznala, odkedy boli deti. Elena milovala Stefana celou svojou bytosťou a teraz jej nezostalo nič.

Bonnie sa zachvela a pritúlila sa k Zanderovi. „Milujem ťa,“ povedala mu. Zander ju bez slova objal ešte pevnejšie.

4

Nad chemickým laboratóriom v Dalcreste práve zapadalo slnko a na trávnaté plochy univerzitného areálu vrhalo dlhé zlaté lúče. Na konári javora, čo visel nad chodníkom, si vrana vystierala lesklé modročierne krídla. Pohľad upierala na bočný vchod do laboratória.

Damon prestúpil na konári z jednej nohy na druhú, potom si zobákom uhladil neposlušné pierko. Celý deň pátral po Dalcreste vo vranej aj v ľudskej podobe.

Ak sa dalo predpokladať, že Jack berie materiál, ktorý potrebuje na výrobu svojich netvorov, z lekárskych zdrojov, tak v meste bolo len niekoľko takýchto budov. Jack sa neobjavil pri rušnej nemocnici ani neďaleko pokojnejších lekárskych ambulancií, ktoré boli cez víkend aj tak väčšinou zatvorené. A tak bol teraz Damon v univerzitnom areáli a striehol pri laboratóriu. Vedel, že je málo pravdepodobné, aby sa Jack objavil tak blízko miesta, kde ho videli naposledy, ale musel to vyskúšať. Stefan bol mŕtvy a Damon nedokázal myslieť na nič iné ako na netvora, ktorý ho zabil.

Celý areál bol opustený, lebo v tomto čase sa študenti konečne pobrali domov a učitelia sa ešte nemuseli pripravovať na jesenné prednášky. A predsa z laboratória práve teraz vyšiel územčistý tmavovlasý muž a Damon sa na konári vystrel. Muž, ktorý niesol na chrbte ruksak a v rukách veľkú škatuľu, presne zodpovedal opisu Jacka. Mal správny vek, postavu aj farbu vlasov a očí. Na druhej strane, v Dalcreste tomu opisu mohlo zodpovedať aj sto iných mužov. Damon zamyslene zacvakal zobákom a vyslal k mužovi vlákno Sily, aby zistil, či je to stopercentne človek.

Nezamihotalo sa mu niečo v aure? Títo upíri sa vedeli maskovať, tvárili sa ako ľudia, aby nevyplašili svoju korisť. Lenže teraz si muž určite myslí, že je sám, že ho nepozoruje nik okrem vtáka na strome. Damon sa naňho naplno sústredil a uvedomil si, že je v ňom niečo nie celkom prirodzené. Akoby cez ochrannú masku, ktorou si kryl auru, prebleskovalo niečo… podivné. Damon naširoko rozprestrel krídla. A mám ťa, pomyslel si trochu samoľúbo, keď sa zniesol na chodník. Pri pristátí za mužovým chrbtom sa vrátil do ľudskej podoby.

Damonove dokonale vyleštené čierne topánky dopadli nehlučne na zem, ale Jack sa okamžite zvrtol. Áno, rozhodne je to upír.

„Zdravím,“ prehovoril Damon a pridal oslepujúco žiarivý úsmev. Jack zmätene stiahol obočie a Damon sa naňho vrhol. Zrazil ho na zem a Jackovi vyletela z rúk škatuľa. „Ešte sme sa nestretli,“ zavrčal a oprel sa Jackovi rukami o plecia, aby ho pritisol k zemi. „No počul som, že ma hľadáš.“

Damon zaťal náhle predĺžené tesáky upírovi do krku. Musí existovať spôsob, ako ho zabiť! Ak si bol Damon niečím istý, tak tým, že každá bytosť, či prirodzená, alebo nadprirodzená, má slabé miesto. Len ho treba objaviť.

Možno ak Jackovi dosť rýchlo oddrapí hlavu, ten zloduch sa nestihne včas uzdraviť… Do hrdla sa mu vovalila krv, ostrá ako kyselina, a Damon ju so zhnusenou grimasou vypľul na zem.

Jack od námahy zafučal, no zhodil zo seba Damona a vzápätí boli obaja na nohách. Pomaly krúžili jeden okolo druhého. Jack zašmátral pri boku a z vrecka vytiahol kôl.

Damona to neznepokojilo. Aj on mal zbraň. Nespustil z Jacka oči a naslepo tasil Stefanovu – vlastne teraz už svoju – dýku so slonovinovou rukoväťou. Rozpažil ruky a držal zbraň v pravej. Dýka bola pripravená na bodnutie, ľavá ruka zase na rýchly úder a zachytenie protivníka. Zvyčajne sa v boji radšej spoliehal len na ruky a zuby, ale Stefanova dýka sa teraz hodila. Z pamäti sa mu vynorilo všetko, čo sa pred stáročiami naučil o boji na nože.

Damon pozorne sledoval Jacka a čakal na svoju príležitosť. Bol si istý, že falošného upíra premôže. Upíri, ktorí naňho poľovali a ktorí zabili Katherine, boli silní a rýchli, ale o nič silnejší a rýchlejší ako Damon a Katherine. Prevahu mali iba preto, lebo ich bolo príliš veľa, a preto, že zakaždým ožili. Zvíťaziť nad Jackom, ktorý je tu sám, by nemal byť problém.

Damon naznačil výpad doľava, Jack sa mykol a Damon skočil doprava. Dýka prenikla Jackovi hlboko do brucha. Jack hrdelne zvieraco zavrčal a zahnal sa kolom k Damonovmu srdcu. Minul cieľ a ostrý hrot sa Damonovi zabodol len do pleca. Zanechal tam zívajúcu tržnú ranu.

Damon sa v šoku prudko nadýchol a zatackal sa. Až po sekunde nadobudol rovnováhu a Jack ho stihol opäť bodnúť kolom, tentoraz do boku. Damon sa vykrútil, švihol dýkou a zanechal Jackovi na nohe dlhý krvavý pás. Chvíľu sa pretláčali rukami, obaja sťažka oddychovali, potom naraz odskočili a zastali bez pohybu niekoľko metrov od seba.

„Damon Salvatore,“ oslovil ho Jack a usmial sa, akoby boli priatelia. „Ty si ten bystrejší brat, však? Nie si ako Stefan.“

Damon zadusil žeravý plameň zúrivosti, ktorý v ňom vzbĺkol, len čo začul meno svojho brata. Hnev mu teraz nepomôže. Musí si zachovať chladnú hlavu, ak má Jacka poraziť. Jack bol silnejší, ako si Damon myslel, a určite silnejší ako ostatní umelí upíri, s ktorými predtým bojoval. Damonovi z boku vytekal pramienok krvi. Uvedomil si, že má celkom presiaknutú košeľu. Krv sa mu rinula z rán, ktoré zanechal kôl, hoci telo sa už pokúšalo zaceliť.

Aj Jack mal dotrhané oblečenie, no Damon videl, že pokožka sa mu zahojila. Rany sa mu hojili rovnako rýchlo ako jeho prisluhovačom.

Damon skočil na Jacka, zaútočil rýchlejšie, ako ten stihol zareagovať, a zaboril mu tesáky zboku do hrdla. Nie jemne, ako to robieval pri kŕmení, ale brutálne, driapajúc tkanivo. Pohyboval hlavou, aby zuby roztrhali Jackovi krk, a zatiaľ ho bodal dýkou do krku z druhej strany, kľukato ňou sekal. Ak ho dosť vážne zraní…

Lenže aj zuby, aj dýka sa stretli s väčším odporom, než sa dalo čakať. Jack mal hrubšiu, pevnejšiu kožu ako človek, ale aj ako bežný upír. Damonom otriasol šok, keď ho Jack znovu bodol kolom, tentoraz od chrbta. Hrot ho bolestivo škrabol o rebro. Tým zúrivejšie trhal Jackovi hrdlo. No keď ho Jack vzápätí udrel, vyrazil mu dych.

Damon ho pustil a tackavo zaspätkoval. Chrbtom ruky si utrel ústa a uvedomil si, že mu po brade steká krv, ale vlastná. Zakašlal a začal sa dusiť.

Jack mu zrejme poranil pľúca. Damon potreboval prestávku na zacelenie rán, až potom mohol pokračovať v boji. Potreboval sa nakŕmiť.

„Ha! Možno napokon nie si ten múdrejší z dvoch bratov,“ vysmial sa mu Jack. Rany na krku sa mu už uzavreli, prekvapene si všimol Damon.

Damon o pár krokov cúvol, ale stále pozoroval Jacka, ktorý sa k nemu blížil. Do hrdla mu stúpla bublina krvi a Damon si odpľul. Na chodníku sa zjavili jasnočervené fľaky. Chrbtom narazil do steny. Jack ho zablokoval.

Jack zhodil ruksak z chrbta a niečo z neho vytiahol. Niečo kovové, niečo s rukoväťou a hlavňou…

Plameňomet? Damon pozbieral posledné zvyšky síl a uskočil nabok. Plamene vyšľahli tak blízko, že cítil, ako mu obhoreli džínsy.

„Je od teba ohľaduplné, že si za mnou prišiel,“ povedal Jack a druhý raz naňho namieril plameňomet. „A ja som si myslel, že si ešte v Paríži.“

Damon zhromaždil to, čo mu ešte zostalo z energie, a znovu odskočil.

Ako potkan v pasci, otupene si pomyslel.

Pokúsil sa napnúť svaly pred ďalším skokom, ale telo mu vypovedalo poslušnosť. Iba sa odtackal nabok a podlomili sa mu kolená. Pred očami mu tancovali čierne škvrnky. Ústa mal plné krvi.

Jack chytil plameňomet do oboch rúk, zdvihol, namieril… a potom z ničoho nič odletel dozadu. Preplachtil vzduchom ako handrová bábika vystrelená z praku a s poriadnym zapraskaním narazil do múra. Ochabnuto sa zviezol do trávy.

Damon v šoku omámene zažmurkal. Až po chvíli mu zišlo na um, aby sa obzrel.

Na úpätí vrchu za laboratóriom sa zjavila Elena, v tvári mala chladnú zúrivosť. Očividne použila všetky svoje strážcovské schopnosti.

„Vďaka, hrdinka,“ sucho utrúsil Damon a opäť sa mu podlomili kolená.

Damon pomaly otvoril oči a zistil, že napoly leží, opretý o kmeň stromu, v Eleninom objatí. Krásne voňala a mala hebkú pokožku. Damon si chvíľu vychutnával vedomie, že leží hneď vedľa nej, potom si z úst oblizol krv a zakašlal.

„Si v poriadku?“ spýtala sa ho Elena, keď sa pokúsil posadiť.

„Tak by som to nepovedal,“ chabo odvetil Damon a potľapkal sa po hrudníku. Rany sa ešte nezacelili a stále krvácal. Nemohol poriadne dýchať. „Kde je Jack?“

„Ušiel, kým som ti pomáhala,“ priznala Elena.

„No tak nabudúce.“ Damon znovu zakašlal a zamračil sa.

„Čo ti to zišlo na um, Damon?“ Vyslovila to vyčítavo, ale nežne ho hladila po vlasoch. Aj v tvári jej čítal skôr obavu. „Sľúbil si mi, že budeš opatrný, a potom si vyrazil za Jackom.“

Damon na ňu pozrel prižmúrenými očami. „Mal som na to svoje dôvody.“ Nemohol vysvetľovať, aké ťažké je nekonať, nerobiť vôbec nič, keď je Stefan mŕtvy. A Elena to aj tak vedela. Cítila to z ich puta, najmä keď teraz pred ňou nevládal maskovať svoje myšlienky.

„Neskôr to preberieme,“ vzdychla. „Teraz ťa musíme postaviť na nohy.“ Damon opäť zakašlal a ona preľaknuto vytreštila oči, keď mu z úst vystreklo trochu krvi. „Musíš sa nasýtiť,“ vyhŕkla a odhrnula si vlasy. „Tu máš.“

Úchvatne voňala a jej krv pulzovala pod kožou ani nie dva centimetre od jeho úst. Damon si jasne spomínal, aká sladká, aká intenzívna bola vždy jej krv. Výnimočná lahôdka, lepšiu nikdy neochutnal. Vedel si predstaviť, ako sa jej nahltá, ako mu tá krv zacelí rany, naplní ho teplom a Silou.

Aj tak váhal. Patrila jeho bratovi a v smrti s ním bola spojená ešte pevnejšie, ako keď Stefan žil. Piť jej krv teraz, cítiť jej žiaľ za Stefanom, bude celkom iné… „Naozaj to chceš?“ zamrmlal.

Elena prikývla a tvár mala bledú, ale odhodlanú. „Naozaj to chcem,“ povedala a pritiahla ho k sebe.

Damon už nedokázal odolávať. Prepáč, braček. Čo najjemnejšie prepichol ostrými zubami Eleninu pokožku, slabo pohýbal hlavou, aby podporil prúd jej krvi, čo mu stiekol do úst. Prvé hlty boli teplé a sladké, omamné ako víno. Naplnili ho životom. Cítil prúd krvi v hrdle, hltal tú krv, ktorá mu hasila smäd a tíšila hlad, pomáhala mu hojiť zranenia. Bodná rana v chrbte sa uzavrela, bolesť zmizla. Elena mu odovzdávala časť svojej Sily. Aj on bude onedlho zase silný.

Mysľou sa jej obtrel o myseľ a zrazu vnímal Elenu naplno, omnoho silnejšie ako predtým len cez puto, čo ich spájalo. Chcel sa do nej ponoriť, schúliť sa v jej podstate. Bol v nej žiaľ, vášeň… a potom náhle zaznela správa od Eleny, ktorá všetko prevalcovala: Sem už nie! Damon sa stiahol, akoby ho niečo popálilo. Pokúsil sa uzavrieť svoju myseľ, aby jej nenarúšal súkromie. Bolo to, akoby sa k sebe vinuli telami, ale odvracali oči.

No cez ich puto k nemu ďalej plynuli obrazy a emócie. Frustrácia. Starosti. Strach. A hlboká, bolestná strata. Obraz Stefanovej dýky so slonovinovou rukoväťou, dýky v Damonovej pästi, ten mu poslala Elena a on zmraštil tvár. Dýka patrila tak jej, ako aj jemu.

Musel som si ju vziať, vysvetľoval jej myšlienkou.

Viem, okamžite odpovedala a pridala vlnu smútku aj lásky. Bola rozorvaná, ale bola s ním. Ešte stále ju mal. Damon hltavo pil, znovu dovolil Eleninej krvi, Eleninmu smútku a Eleninej láske, aby ho naplnili.

5

„A čo Damon? Je v poriadku?“ spýtal sa Alaric a ruka s vidličkou mu zastala na polceste k ústam.

„Damon je vždy v poriadku,“ rýchlo odvetila Meredith. To, samozrejme, nebola celkom pravda, lebo Damon už predsa raz zomrel, ale v reštaurácii, kam ju priviedol Alaric, bolo tak rušno, že sa na rozhovor nemohla sústrediť. Alaric si myslel, že bude fajn, ak si dajú normálne rande, ale Meredith si nebola istá, ako zvládne to množstvo ľudí.

Čašníčka položila na stôl prílohy – zemiaky, špenátový krém, šalát – a Meredith sa odtiahla. Toto bolo jej obľúbené jedlo, dnes však sladkasto, lepkavo smrdelo ako zhnité rastliny. Zato čašníčka rozvoniavala priam lahôdkovo, teplo, slano a zrelo. Meredith odvrátila oči a máličko si chlipla z ľadovej vody. V poslednom čase bola stále smädná, no ak vypila priveľa vody, prišlo jej zle. Jej telo nechcelo vodu.

Zhlboka sa nadýchla a sústredila. Som silnejšia ako toto tu, povedala si. Nepila krv, ani zvieraciu. Ak to urobí, upírka v nej zvíťazí a porazí skutočnú Meredith. V kútikoch očí ju zaštípali slzy a znovu si dala hlt vody. Upírka by už nebola jej pravé ja. Nie, toto sa musí dať nejako napraviť.

Za ňou zacinkali taniere a Meredith sa mykla. Počula naraz dvadsať rozličných rozhovorov, ktoré sa prekrývali – prečo to podľa teba nie je dobrý nápad? zavolám opatrovateľke a poviem jej to, zákazník nemá vždy pravdu, vieš, čo tým chcem povedať, nemyslím, že je taká sexi, ako si nahovára, strašne sme sa snažili, videli ste ukážky, nie zemiaky, ryža, a prečo si sem teda prišiel –, nemalo to konca a ona sa veľmi, veľmi usilovala sústrediť. Od stola v kúte sa náhle zdvihol bujarý smiech a Meredith sa opäť odtiahla. Ak takto upíri vnímajú svet, preboha, ako sa môžu na niečo sústrediť?

A tie pachy! Polovica z nich jej spôsobovala nevoľnosť – jedlo, akýsi príliš kvetinový parfum a silný saponát, ktorým vyčistili koberec –, ale zato teplá a živá vôňa ostatných hostí bola neodolateľná.

Bolo tu priveľa svetla. Meredith si priložila ruku k sluchám.

„Je ti niečo?“ Alaricove zlatohnedé oči sa naplnili obavou. „Myslel som, že toto nám pomôže. Že aspoň chvíľu nebudeme myslieť na to, čo sa deje.“

Meredith s vypätím vôle odtrhla pozornosť od rozhovoru o nepríjemných zdravotných problémoch, ktorý začula o tri stoly ďalej. „Nič mi nie je,“ vyhlásila a donútila sa usmiať. „Máš pravdu, tento večer je príjemná zmena. Únik od toho všetkého.“

Nemohla mu to povedať. Vždy keď už-už otvárala ústa a chystala sa zdôveriť tomu, koho na celom svete najväčšmi milovala, pocítila, akoby jej pľúca stisla surová ruka a ona zostala bez dychu, nemá. Alaric pri nej stojí už tak dlho! Zniesol to, že bola lovkyňou a žila v nebezpečenstve. Musela zabiť vlastného brata a zanechalo to v nej jazvu, hnev. Istý čas sa stiahla do mlčania. Aj štúdium práva jej pohlcovalo veľa času a energie. Bola upätá a náročná. To všetko spolu zvládli, ale toto… toto bolo iné. Ona to nejako vyrieši. Alaric sa o tom nemusí dozvedieť.

Alaric sa usmial. „Ochutnaj steak,“ ponúkol jej. „Neprepiekli ti ho príliš?“

Váhavo zdvihla príbor a zakrojila do mäsa. Naozaj nemala rada príliš prepečené steaky. Tento bol vnútri červený, šťavnatý, takmer krvavý. Bola veľmi hladná. A Alaric ju pozoroval s ustarane pokrčeným čelom. Meredith si odrezala kúsok mäsa a vložila si ho do úst.

Zdvihol sa jej žalúdok a takmer ju naplo. Mäso bolo odporné, akoby zahryzla do niečoho zhnitého. Predstierala, že si len utiera pery, vypľula ten kúsok do obrúska a chabo sa na Alarica usmiala. Ústa mala potiahnuté chuťou hniloby a diskrétne sa pokúšala jazykom si očistiť zuby.

Najmenej stokrát videla Damona, ako je ľudskú stravu. Nikdy jej nezjedol veľa, no vyzeralo to, že mu chutí. Hoci sa teraz zmenila, prečo nemôže aj ona normálne jesť?

Meredith sa vystrela a pripomenula si, že je silná. Vládze s tým bojovať. Ak v nej vedecká metóda vyvolala tento pocit, veda ju môže aj zachrániť.

Vrátila sa na miesto, kde ju Jack operoval, ale už bol preč a z operačnej sály zostala len nudná kancelária v zdravotnom stredisku. Neodvážila sa vyskúšať telefónne číslo a adresu na vizitke, ktorú jej dal.

Alaric teraz niečo hovoril, veselo gestikuloval jednou rukou a kŕmil sa steakom. Meredith zažmurkala, pokúsila sa usmiať a prikývnuť. Zle ho počula, lebo hlas sa mu strácal v miliónoch zvukov okolo nich, v spleti pachov, čo jej útočili na nos.

Najmä Alaricova vôňa bola mimoriadne hrejivá a čerstvá. Znovu začula jeho srdce, pravidelne jej bilo v ušiach a jej vlastné srdce zrýchlilo, aby sa mu vyrovnalo. Pomaly sa jej predĺžili tesáky a Meredith prudko zatvorila ústa. Nedokázala odtrhnúť oči od Alaricovho hrdla, od miesta, kde sa mu črtala šľacha a žila. Predstavila si, ako preskočí stôl a zatne doňho tesáky. Živo cítila, aké uspokojivé by bolo, keby sa jej pod zubami roztrhlo jeho mäso.

Meredith sťažka preglgla a zavrela oči. Musím to vyriešiť, zúfalo si pomyslela.

Bowlingová guľa hladko vkĺzla medzi kolky a všetky popadali. Bol to dokonalý hod. „Hohohó!“ zvolala Jasmine. „Som šampiónka!“ Dlhé tmavé kučery sa okolo nej vzniesli, keď sa víťazne zakrútila a zdvihla ruky nad hlavu.

„Jasné, si totálne úžasná,“ prikývol Matt a prevrátil oči. „Aj tak stále vyhrávam.“

„Ako je to vôbec možné?“ s hraným prekvapením nadvihla oči Jasmine a pozrela na tabuľku so skóre, ktorá visela nad dráhou. „Podvádzaš?“

Matt sa rozosmial. „Ako by som mohol podvádzať?“ spýtal sa. „Hodím guľu, guľa zrazí kolky, počítač zráta, koľko som ich trafil. Ja mám päť tutoviek, ty len jednu. Nauč sa prehrávať, dievča.“

Jasmine nadvihla obočie. „Všetci tvoji známi ovládajú mágiu. Bonnie alebo Elena by kvôli tebe hocikedy zmenili skóre.“

„Opakujem, nauč sa prehrávať.“ Matt sa na ňu usmial. Páčili sa mu jej zružovené líca a naširoko roztvorené žiariace oči. Kučery jej divo poskakovali okolo pliec a Matt si do nich zatúžil schovať tvár, vdýchnuť mätovo-citrusovú vôňu jej šampónu.

Namiesto toho pristúpil bližšie a pohladil ju po ruke. Z ničoho nič mu zišlo na um, že napriek všetkým tým strašným veciam, čo sa v poslednom období stali, je šťastný. Vzápätí však prišli výčitky svedomia. Stefan bol jeho priateľ, jeho spolubojovník, a teraz je mŕtvy.

Tie výčitky držalo na uzde vedomie, že Stefan by mu šťastie určite prial. Stefan Jasmine uznával. „Veľmi milé dievča,“ raz o nej povedal, zdvihol pohár a pousmial sa na Matta tým tajnostkársky pobaveným úsmevom, ktorý si nechával pre svoje ľudskejšie momenty.

A nebol teraz Matt na rade, aby si konečne našiel lásku? Tak dlho bol beznádejne zamilovaný do Eleny a potom do úbohej Chloe, ktorej nebolo pomoci.

Po Chloinej tragickej smrti bola Jasmine ako dar – vtipná, bystrá, krásna. A najmä – opätovala Mattovi lásku.

Pred mesiacom jej odhalil temnotu, ktorá striehla pod tým logickým a serióznym svetom, ktorý vždy považovala za realitu. A vtedy sa splnila jeho najväčšia obava: Jasmine od neho utiekla.

No vrátila sa. Pretože ho milovala a pretože chcela pomôcť v boji proti temnote. Teraz už bola schopná aj žartovať o nadprirodzených a šialených veciach, ktoré boli súčasťou jeho života. Cítil, že má k nej bližšie ako kedykoľvek predtým.

Rachot padajúcich kolkov na vedľajšej dráhe vytrhol Matta zo zamyslenia. Usmial sa na Jasmine a odhrnul jej z tváre dlhý kučeravý prameň vlasov.

„Milujem ťa,“ povedal a pevne jej pozrel do očí.

Jasmine sa od radosti rozžiarila tvár, chytila ho za ruku a preplietla si s ním prsty. „Aj ja ťa milujem,“ odvetila. „Som v tom až po uši. Už nemáme tajomstvá.“ Zaťala pery a do očí jej vstúpil odhodlaný výraz. Myslela to vážne.

Jasminina guľa zarachotila v žliabku a Matt po ňu jednou rukou siahol. Druhou chytil Jasmine okolo pása. „Jedno tajomstvo ti teraz prezradím,“ vyhlásil a pobozkal ju na šiju. „Tajomstvo mojich pohybových schopností. Ukážem ti, čo viem, madam.“ Posunul ruku nižšie, pomohol jej chytiť bowlingovú guľu a pritisol sa k nej.

„Také reči poznáme,“ povedala Jasmine a uškrnula sa, no oprela sa oňho. Vážny tón bol preč. Jej vlasy ho jemne šteklili na líci. „Poď na to. Ukáž mi všetko.“

6

„Meredith, zavolaj mi,“ povedala Elena. Zrušila hovor a hodila mobil na sedadlo spolujazdca. Prešlo už niekoľko dní a stále sa s Meredith nespojila. Chápala, že kamarátka má toho veľa – štúdium práva, hliadky proti upírom –, ale zvyčajne sa jej ozvala. Zvyčajne spolupracovali a teraz ju miatlo, prečo sa Meredith odmlčala.

Zasvrbela ju dlaň a pošúchala si ju o volant.

Náhle jej po chrbte zbehli zimomriavky ako pramienok studenej vody. Elena sa mykla a automaticky dupla na plyn. Bola si istá, že ju niekto sleduje. Oči jej zaleteli k spätnému zrkadlu.

Tesne za ňou sa plazilo čierne terénne auto. Tvár vodiča nevidela.

Elena privrela oči, pomocou strážcovských schopností skúsila pátrať po aurách na okolí a prekvapene zažmurkala. Aura toho, kto šiel za ňou, bola čisto biela a okolo čierneho auta vytvárala mohutný svetelný oblak. Bola krásna, ale nie ľudská. Takú auru nemohol mať dokonca ani upír či vlkolak.

Navyše bola nepríjemne známa. Nečudo, že Elenu zasvrbela jazva v tvare osmičky na ruke – rana, ktorú utŕžila od Myley, bola pravdepodobne určená na komunikáciu. Typické pre Strážkyne, že si Elenu označili, aby ju mohli ľahko vystopovať.

Elena zišla s autom na krajnicu a vypla motor. Vystúpila a pri pohľade na vysokú ženu s hladkými plavými vlasmi sa jej zrýchlil tep.

Aj Mylea vystúpila – nebeská Strážkyňa, ktorá zasvätila Elenu do strážcovstva, ktorá ju naveky spojila s Damonom.

Nebeské Strážkyne nemala rada, to ani náhodou. Samoľúbe, netolerantné a nebezpečné – tieto slová ich vystihovali dosť presne. No zároveň boli mocné. Ak prišla Mylea preto, lebo sa vyskytol problém s Jackom a jeho upírmi, mohla odovzdať Elene dosť Sily, ktorá jej pomôže poraziť ich. Elena sa pomstí za Stefana. A ochráni Damona.

Elena sa teda zhlboka nadýchla a zamierila k Strážkyni. Pod nohami jej škripotal štrk na krajnici.

„Elena Gilbertová,“ pokojne ju oslovila vysoká zlatovláska, len čo sa ocitli v tesnej blízkosti. Oči mala rovnako tmavomodré ako Elena, ale chladné a vypočítavé. „Nebeský súd si žiada tvoje služby. Nastal čas, aby si splnila ďalšiu úlohu.“

„Hľadáme Jacka Daltryho,“ povedala jej Elena. „Zabil Stefana a nespočetné množstvo iných. Nevieme, kde sa skrýva. Viete nám pomôcť?“

Mylea mierne zmraštila čelo, až sa jej medzi dokonale načrtnutým obočím objavila slabá vráska. „Nie preto som tu. Jack Daltry nie je tvoj problém.“

„Nie je môj problém?“ Elenu zaplavilo pobúrenie a nevedomky zaťala päste. Prehltla však hnev a pokúsila sa hovoriť rovnako pokojne ako Mylea. „Daltry zabil Stefana. Je to môj problém.“

Mylea sa zamračila ešte väčšmi. „Nie je tvojou úlohou pomstiť smrť upíra,“ odvrkla. „Tvojou úlohou je chrániť ľudstvo pred nadprirodzenými bytosťami, nie naopak.“

„Viem!“ Elena takmer skríkla a musela sa zhlboka nadýchnuť. Pomaly uvoľnila ruky. Emóciami Myleu neovplyvní. „Lenže Jack ohrozuje aj ľudí,“ povedala o niečo pokojnejšie. „Mení ľudí na upírov. A živí sa ľuďmi presne tak ako hociktorý iný upír.“

Nebeské Strážkyne nekrčili plecami, aspoň Elena to u nich nevidela – asi to považovali za príliš ľudské gesto –, no to, ako Mylea naklonila hlavu, keď ju počúvala, vyvolalo rovnaký dojem. To, čo Elena hovorí, je možno pravda, ale pre Nebeský súd je to úplne vedľajšie. „Všetko vo vesmíre sa napokon ocitne v rovnováhe, ale Jack Daltry a jeho výtvory nepatria do tvojich kompetencií,“ povedala. „Nie sú totiž nadprirodzení.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Upírske denníky 16 – Slabé miesto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.