Upírske denníky 15

Neviditeľné zlo

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upírske denníky 7 – V moci tieňov

Upírske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upírske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upírske denníky 11 – Znovuzrodenie

Upírske denníky 12 – Fantóm

Upírske denníky 13 – Mesačná pieseň

Upírske denníky 14 – Tajný rituál

Upírske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

Upírske denníky – Stefanove denníky 4: Tiene minulosti

Upírske denníky – Stefanové denníky 5: Úkryt

Upírske denníky – Stefanove denníky 6: Spojenectvo

L. J. Smith

Upírske denníky 15 – Neviditeľné zlo – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

1

Milý Damon!

Včera som bola šťastná. Nebolo to moje zvyčajné každodenné šťastie, ale divoká radosť, ktorá mi v žilách blčala ako oheň.

Aj keby puto medzi nami nebolo jemne vibrovalo, bola by som vedela, že ten pocit mám od Teba. Čo si robil? Kde si včera bol?

Teším sa, že si šťastný, Damon.

Chýbaš mi. Vďaka putu, ktorým nás spojili Strážkyne, od seba nikdy nie sme veľmi ďaleko. Stále Ťa cítim, stále vo mne koluje tichý šum, niečo z Teba a od Teba. No rada by som už konečne bola naozaj s Tebou.

Ani sa mi nechce veriť, že už uplynuli štyri roky. Myslím na to, ako sme sa rozlúčili v ten posledný večer v Dalcreste, keď bolo puto medzi našimi aurami ešte celkom čerstvé. Vtedy som plakala a presviedčala som Ťa, aby si neodišiel.

Aj Stefanovi chýbaš. Stále si hovoríme, že si uchmatneme zopár voľných týždňov a prídeme Ťa pozrieť, nech si kdekoľvek. Stefan mi ukáže ulice, po ktorých nekráčal už niekoľko storočí, Ty nás zavedieš do najvychytenejších nočných klubov a znovu budeme všetci pohromade. Ako rodina.

Občas mám pocit, že prichádzam o toľko vecí, ktoré som kedysi dôverne poznala. Včera mi teta Judith povedala, že chce predať náš dom vo Fells Church a presťahovať sa do Richmondu. Chápem ju. Robert by nemal tak ďaleko do práce a moja mladšia sestra by v meste mohla chodiť do nejakej super školy. Veď ani ja v tom dome už nebývam.

Nemôžem však prestať myslieť na to, ako sme s mamou prerobili moju detskú izbu, ešte keď žila. Koľkokrát tam u mňa nocovali Bonnie, Meredith a Caroline. Koľko tajomstiev sme si tam pošepkali. Ako si ma tam objímal Ty a aj Stefan, každý inokedy a každý z iného dôvodu.

S tým domom sa dokážem rozlúčiť, aj keď ma bolí srdce, no nedokážem sa rozlúčiť s Tebou. Damon, prosím Ťa, sľúb mi, že sa ešte uvidíme.

Elena Gilbertová vzdychla a prehrabla si prstami dlhé plavé vlasy. Prečo je také ťažké prejsť konečne k veci? Zamotávala sa do emócií, hoci v skutočnosti písala tento mejl Damonovi z celkom iného dôvodu.

Dobre, tak už vieš, že mi chýbaš, napísala. Teraz Ťa ešte musím upozorniť na niečo vážne.

Elena zdvihla pohľad od notebooku a poobzerala sa po obývačke. Byt, v ktorom bývala spolu so Stefanom, pôsobil pokojne. Lampa svojím teplým zlatistým svetlom zalievala steny plné zarámovaných reprodukcií, ktorých originály videli na výstavách. Abstraktný obraz muža a ženy v objatí, splývajúce telá; renesančný anjel s prísnou tvárou; rozkvitnutá lúka. Na stolíku pri pohovke sa z fotografie usmievala Elenina mladšia sestra Margaret. Ten záber vznikol, keď Margaret končila základnú školu. Z iných fotografií pozerali Bonnie a Elena, stáli v strieborných róbach družičiek pri Meredith, ktorej na tvári žiaril zriedkavý úsmev. Okná bytu zakrývali ťažké brokátové závesy, ktoré dnu nepustili ani náznak svetla. Sammy, ich dlhosrstý biely kocúr, sa labužnícky preťahoval na mäkkom čalúnení a iba pásik zlatožltej dúhovky, čo mu blýskal spod viečka, prezrádzal, že bdie.

Na skrinke z kvalitného mahagónu ležala malá zbierka vecí, ktoré si Stefan nosil so sebou po všetky tie roky, keď sa túlal po svete: zopár zlatých mincí, dýka so slonovinovou rukoväťou, kamenný kalich so strieborným kovaním, zlaté hodinky na retiazke a malá železná truhlička. A aj posledný prírastok k jeho pokladom – hodvábna marhuľová stužka, trochu zablatená, ktorú Elena kedysi stratila na cintoríne.

Elena si spomenula, ako tie predmety prvý raz videla v Stefanovom prenajatom byte vo Fell’s Church, keď bol pre ňu ešte záhadným, takmer až strašidelným cudzincom. Teraz poznala príbeh každej jednej drobnosti a rozumela, čo talizmany zo Stefanovej minulosti znamenajú.

Tichý byt bol asi presným opakom miesta, kde sa teraz zrejme nachádzal Damon. Elena tipovala, že je plné ostrých svetiel a rýchlych áut. Už dlho mala v sebe nepokoj, ale tu, v domove, ktorý si vytvorili so Stefanom, jej nič nechýbalo.

Samozrejme, nikde neboli celkom v bezpečí. No odkedy pred piatimi rokmi porazili Klausa, magické vrstevnice, čo pretínali oblasť Dalcrestu, neprilákali nič horšie ako zatúlaného mladého vlkolaka alebo čerstvo premeneného upíra. Aby mohli bojovať proti skutočnému zlu, museli vyrážať ďalej a tu sa cítili pomerne pokojne.

Väčšinou bola dokonca šťastná. Väčšinou.

Len v poslednom období ju prenasledoval neodbytný pocit nebezpečenstva, ktorý jej do snov prinášal tiene a zakrádal sa v podvedomí. A uprostred nebezpečenstva opakovane vycítila Damonovu temnú, ohnivú prítomnosť.

Zamračila sa a znovu začala ťukať do klávesnice.

Damon, nech si kdekoľvek, prosím Ťa, dávaj na seba pozor. Viem, že niečo nie je v poriadku. Usilujem sa zistiť, čo to je, svoje strážcovské schopnosti napínam na prasknutie, dokonca som zatelefonovala Andrésovi do Kostariky, či náhodou nemá vysvetlenie pre to, čo ma trápi. Zatiaľ som však na nič neprišla.

Viem len toľko, že sa stane niečo strašné. A že to má čosi spoločné s Tebou. Prosím, Damon, buď opatrný. Už kvôli mne.

Elena odoslala mejl, práve keď v zámke zaštrkotal kľúč. Sammy zľahka zoskočil z pohovky na dlážku. Elena sa mykla, prebehla k dverám a otvorila ich dokorán.

„Stefan!“ zvolala. „Vitaj doma!“

Hoci bol pre ňu Stefan už taký dôverne známy a životne dôležitý ako vzduch, ktorý dýchala, občas jej stačilo naňho pozrieť a od prekvapenia zmeravela. Bol taký krásny s tým klasickým rímskym profilom a tmavými kučerami, do ktorých sa jej žiadalo zaboriť prsty. Usmial sa na ňu, čo ešte zvýraznilo zmyselnú oblosť jeho spodnej pery, a v očiach mu videla svetlo, ktoré sa tam zažínalo, len keď bol s ňou. Rozbehla sa k nemu a pobozkala ho. Do toho bozku vložila všetku svoju lásku a cítila, ako jej ju on z celého srdca opätuje. Dodalo jej to pocit istoty.

Sammy sa im obtieral o nohy, potom oňuchal Stefana, švihol chvostom a odkradol sa preč.

Elena sa konečne odtiahla, obzrela si Stefana od hlavy po päty a uvidela, že hoci má pod zelenými očami tmavé kruhy, v tvári sa mu zračí pokoj. Takže lov dopadol dobre. Ani jemu, ani Meredith sa nič nestalo. Elena si vďačne vydýchla a hlavu si oprela Stefanovi o plece. Vrátil sa domov a všetko bude v poriadku.

Pevnejšie ju objal a ona si vychutnávala hladký povrch jeho koženej bundy, na ktorej mala líce. Potom však na tvári pocítila niečo lepkavé. „Stefan?“ Odtiahla sa a dotkla sa mokrého miesta na čiernej koži. Na prstoch sa jej zaleskla krv. „Stefan?“ zvýšila hlas a začala mu nervózne prechádzať rukami po hrudníku a po bokoch. Zisťovala, či nie je zranený.

„Neplaš sa, Elena.“ Stefan ju chytil za ruky. „To nie je moja krv.“ Usmial sa ešte širšie. „Zabili sme Celine.“

Elena prekvapene zhíkla. Celine stopovali už niekoľko mesiacov. Bola to stará upírka, jedna z tých pôvodných, kruté monštrum, ktoré už nespočetné stáročia napĺňalo noci na všetkých kontinentoch hrôzou. Celine bola posledná zo starých upírov, ktorých sa im podarilo vypátrať, posledná, ktorú potrebovali zabiť, aby v tejto časti sveta nastolili pokoj a bezpečie.

Elena ju spočiatku stopovala spolu so Stefanom a Meredith…

„Pozor na hlavu,“ povedal jej Stefan a nadvihol výhonok popínavého viniča, aby sa podeň mohla prešmyknúť. Za zeleňou sa skrýval hrozivý čierny otvor, vchod do tajnej jaskyne. Meredith vošla dnu za nimi, bojovú palicu držala pri pleci, pripravenú na úder. Stefan tú svoju niesol ležérnejšie, voľne sa mu hojdala v pästi.

„Celine je tu. Viem to,“ povedala Elena. Cítila prítomnosť starej upírky, videla vo vzduchu stopy po jej aure, modrú farbu prepletenú so zlatistými a čiernymi šmuhami, postriekanú hnusnými hrdzavými fľakmi ako po zaschnutej krvi. „Má veľkú Silu,“ šepkala Elena. „A vie o nás. Vie, že sa k nej blížime.“

„No super,“ zamumlala Meredith. Opatrne si vyhmatávali cestu v tmavej chodbe, kde boli takmer ako slepí. Skalná chodba viedla čoraz hlbšie pod zem a Elena dýchala čo najpomalšie, zaháňala nervozitu, pokúšala sa nemyslieť na tony zeminy a kamenia nad svojou hlavou.

„Neboj sa,“ ticho ju upokojoval Stefan a stisol jej ruku. „Nemôže ti ublížiť.“ Elene nemohlo ublížiť nič nadprirodzené, čo bol príjemný vedľajší účinok jej strážcovských schopností – ktorý museli udržať v tajnosti.

Strieborné hroty, ktorými boli obe bojové palice zakončené, zahaľovala tmavá škvrna – bola tam stopa po malom množstve Eleninej krvi, vzácnej krvi, ktorá na starých zloduchov pôsobila ako jed. Iba Elenina krv mohla Celine zabiť a iba Elena dokázala vystopovať auru pôvodnej upírky. Elena teraz cítila, ako sa v nej pripravujú na boj aj ostatné strážcovské schopnosti a hromadia sa ako búrkové mračná.

Elena bola pripravená. Nebojím sa, opakovala si tvrdohlavo. Stefan má pravdu. Nič nadprirodzené ma nezabije.

Opatrne zašli za ohyb chodby a zažmurkali v náhlom prívale svetla. Niekde vysoko nad nimi bol otvor v hornine a cezeň prenikalo slnko, jeho lúče dopadali na kryštály, ktorými boli posiate skalné steny. Od nich sa odrážali ďalšie lúče a celý priestor tak križovali tenké svetelné pásy. Elene chvíľu trvalo, kým si uvedomila, že uprostred miestnosti niekto stojí. Postava sa vo svetle týčila ako stĺp vytesaný z temnoty.

Upírka stála, nehybná a vystretá ako socha, tmavé husté vlasy jej sťažka padali na plecia. Okolo nej sa špirálovito krútila jej aura, na tvár jej vrhala zlatisté a hrdzavé odblesky, takže sa zdalo, že jej z hlavy odkvapkáva krv. Táto prastará bytosť vyzerala celkom mladá, tvár mala hladkú a nadpozemsky pokojnú – až kým sa jej pohľad nestretol s Eleniným.

Celinine oči boli tmavé, prázdne a strašne, nekonečne staré. Tie oči sledovali zrod civilizácií, videli, ako sa z dediniek stávajú veľkomestá a opäť klesajú do prachu. Celine pobavene a s očakávaním nadvihla tenké obočie.

Elena sa ani nepohla, zato Stefan a Meredith sa rozostúpili a každý z nich zamieril do opačného kúta. S napriahnutými palicami čakali a striehli na svoju šancu. Celine bola príliš silná, aby na ňu len tak zaútočili, no ak by niečo odpútalo jej pozornosť, prípadne ak by Elena použila silu Strážkyne… Meredith pozrela na Elenu a pohľady sa im stretli. Elena porozumela a v duchu sa načiahla po svojej Sile. Podarí sa jej udržať starú upírku v nehybnosti dosť dlho, aby stihli jej priatelia podniknúť útok?

Celine sa naozaj ani nepohla, len tie kruté temné oči sa upierali na Elenu. Nemôže mi ublížiť, pripomínala si Elena. Zhlboka sa nadýchla a podarilo sa jej nájsť pre svoju Silu ten správny spúšťač, ako keby potiahla za šnúročku. Energia, čo sa jej zhromaždila v mysli, sa začala zrážať. Obrátila ju jedným smerom, Sila bola zrazu pevná ako šíp a mierila na Celine.

Stará upírka ohrnula pery do povzneseného úsmevu. „Na to zabudni, ty nedorastená Strážkyňa,“ zasmiala sa. „Ja poznám tvoje tajomstvo.“

Zdvihla ruku a rýchlo mávla smerom k stropu, akoby odtiaľ niečo vyberala. Ozvalo sa duté zapraskanie a strop sa začal trieštiť.

„Elena, uteč!“ skríkol Stefan. Nestihla sa ani rozhýbať, a už okolo nej pršali kamene.

„Stefan…“ hlesla Elena a všetko okolo nej sčernelo.

Elena sa striasla, keď si spomenula, aké to bolo, preberať sa s ťažkým otrasom mozgu. Celine dávno stihla ujsť. Potom ju už Stefan a Meredith na lov nikdy nezobrali. Celine nevedno odkiaľ zistila, že Elenu možno zabiť prirodzenými, hmotnými zbraňami – napríklad aj zosuvom skál –, hoci nadprirodzené jej neuškodia. Preto sa rozhodli, že k tejto starej upírke ju už nepustia. Elena im odvtedy mohla strážcovskými schopnosťami pomáhať len na diaľku, tak ako Bonnie a Alaric. Pátrali po Celine a využívali mágiu na jej vystopovanie.

Teraz však bola Celine mŕtva.

Elena už nedbala na krvavé fľaky, len si k sebe pritiahla Stefana a pobozkala ho. Najskôr nežne, potom vášnivejšie. „Dokázal si to,“ zamrmlala s ústami na jeho ústach. „Si úžasný.“

Pocítila, ako sa počas bozku usmial. Potom sa odtiahol, položil jej dlaň na líce a pozrel jej do očí s takou nekonečnou láskou, až sa jej zakrútila hlava. „Bez teba by sme to nikdy nedokázali,“ vyhlásil.

„Jasné.“ Elena pozrela na tenký kožený kufrík, v ktorom bola Stefanova bojová palica s ihlami naplnenými jej smrtiacou krvou.

„Nejde len o to.“ Stefan pokrútil hlavou. „Bez teba, Elena, by som nedokázal vôbec nič. Pretože všetko, čo robím, robím kvôli tebe a vďaka tebe.“ Oči mu zasvietili a nežne jej prešiel prstami po líci. „Si v bezpečí a toto je koniec. Celine je mŕtva, to znamená, že nezostal ani jediný starý upír.“

„Aspoň o žiadnom nevieme,“ opravila ho Elena a trochu ľútostivo sa usmiala. Ak sa za posledné roky niečo naučila, tak to, že boj sa v skutočnosti nikdy nekončil.

„Zatiaľ nám nič nehrozí,“ zdôraznil a pobozkal ju. Elena sa pritisla k jeho pevnému telu a ponorila sa do bozku. Jedna myseľ sa vpíjala do druhej, vymieňali si lásku a túžbu. Až po chvíli sa neochotne odtiahla.

„O pár minút odchádzame,“ vyhlásila. „Bonnie oslavuje narodeniny, ak si nezabudol.“

Stefan jej s úsmevom vtisol do vlasov bozk a cúvol. „V poriadku,“ vzdychol. „Času máme dosť.“

Uvoľneným krokom zamieril do kúpeľne, aby sa dal do poriadku.

Elena ho zamyslene sledovala. Mal pravdu. Napila sa vody z fontány večnej mladosti a života, takže zostane naveky po Stefanovom boku. Naozaj majú pred sebou večnosť.

Vedela, že by s tým mala byť spokojná. No aj tak musela pri každom vyrovnanom údere svojho srdca myslieť na obavy, čo sa jej tajili v mysli. Napriek nesmrteľnosti, ktorú mali teraz spoločnú, napriek Celininej smrti mala Elena zlý pocit, že ich čas čoskoro vyprší.

2

Bonnie bola dnes šťastná už od samého rána. Prebudila sa na lákavú vôňu, keď jej Zander pripravoval chutné raňajky, a na teplé lúče slnka, ktoré svietilo akoby len kvôli nej – v deň, ktorý jej pripadal ako prvý skutočne letný. Neskôr všetci „jej“ škôlkari spustili pesničku Všetko najlepšie a venovali jej obrovskú pohľadnicu, na ktorej bolo dvadsaťjeden farebných odtlačkov malých dlaní a dvadsaťjeden mien, od Astrid po Zacharyho, napísaných neistým paličkovým písmom, ktoré ich Bonnie počas roka trpezlivo učila.

„Neskutočne zlaté,“ nadchýnala sa Bonnie a pozrela na svojich priateľov. „Jedna mamička mi dokonca napiekla koláče.“

A teraz sedela na zamatovom diváne v krásne osvetlenom bare pri ružovom kokteili. Bola v siedmom nebi.

Meredith, v klasických čiernych šatách elegantná ako vždy, podala Bonnie pohár so šampanským a posadila sa k nej. Alaric, ktorý bol už pol roka jej zákonitým manželom, ju kamarátsky ťapol po pleci a pritiahol si k nim stoličku.

„Tí tvoji krpci sú super,“ povedala Meredith. „No ty si podala väčší výkon, keď si Zandera dotiahla do kokteilového baru, ktorý sa volá Znamienko krásy.“

„Zander sa teší, keď mi môže niečím urobiť radosť,“ prosto povedala Bonnie. Pozrela smerom, kde jej priateľ sedel obkročmo na krehko vyzerajúcej pozlátenej stoličke, ktorá bola čalúnená ružovou látkou s leopardím vzorom. Dívala sa, ako Zander naklonil stoličku, až zostala len na dvoch nohách, a naširoko gestikuloval. Vysvetľoval niečo svojmu druhovi z vlkolačej svorky Jaredovi. Stolička zavŕzgala a hrozivo sa pod jeho váhou prehla. Bonnie útrpne stisla pery. „Nuž, je dosť možné, že toto nie je jeho prirodzené prostredie,“ pripustila.

Vlkolaci mužského pohlavia vyzerali vždy príliš veľkí a neokrôchaní, aby sa vôbec vedeli správať v miestnostiach s nábytkom. Každú chvíľu niečo rozbili. Zato vlkolačky… to bolo niečo iné. Shay, ktorá občas zastupovala Zandera na poste vodcu svorky, teraz pozrela Bonnie do očí a bez slova jej pripila. Shay sa takýmto dievčenským zábavkám nevenovala často, no teraz sa zdalo, že je vo svojom živle. Bonnie si všimla, ako sa jej leskne bledá pokožka, a trochu popudene sa mykla. Tá baba sa nastriekala ligotavým sprejom?

„Chvalabohu, že Shay začala chodiť s Jaredom, však?“ Vedľa Bonnie sa posadila Elena a hneď vedela, kam sa jej kamarátka tak významne pozerá. Stefan sklonil hlavu, takže to vyzeralo, akoby sa pred Bonnie uklonil.

„Všetko najlepšie, Bonnie,“ vážne jej zablahoželal a podal jej dva balíčky. Väčší bol zabalený v bodkovanom papieri a previazaný ružovou stuhou. Menší bol oveľa ťažší a zabalený v tmavom hodvábe, ktorý sa pod svetlom mihotal dúhovými farbami.

„Ten veľký je od nás,“ povedala Elena. „Ten druhý od Damona. Poslal nám ho s odkazom, aby sme ti ho odovzdali.“

„Ach, ďakujem!“ zvolala Bonnie a so záujmom pozrela na balíčky. Ešte nikdy nič od Damona nedostala, no tušila, že to bude neobyčajný dar. Damon bol elegantný sveták, záhadný a tajuplný muž so vždy upravenými tmavými vlasmi a s ironickým úsmevom, ktorý zmäkol iba pri nej. Sotva by daroval dievčaťu napríklad dévedéčko. Niežeby bolo na dévedéčku niečo zlé…

Bonnie zo zdvorilosti najprv rozbalila darček od Eleny a Stefana. V škatuli bol top z ľahulinkej, takmer priesvitnej látky, ktorý sa jej zapáčil, už keď bola pred pár týždňami s Elenou na nákupoch. „Paráda!“ vzdychla, žmurkla na Elenu a primerala si top uprostred jasotu okolostojacich. „Fakt vďaka.“ Vystrela ruku k Elene a Meredith, aby videli zlatý náramok zdobený polodrahokamami. „Aha, čo mi dal Zander! A k tomu zásobu krétskeho oregana. To je bylinka, s ktorou sa dá super čarovať,“ vysvetlila im. „Viete, ako ťažko sa zháňa? Musel ho objednať.“

„Krásny náramok,“ povedala Elena a Meredith pochvalne pokývala hlavou.

Bonnie zišlo na um, že Zander, stopercentný alfa samec, vie napodiv vynikajúco vyberať darčeky pre dievča. Teda aspoň pre ňu. Na ďalšie obdivuhodné vlastnosti, ktorými bol Zander obdarený, sa však teraz nemohla sústrediť. Na kolenách jej ležal darček od Damona a čakal, kedy ho rozbalí.

Opatrne stiahla hodvábny obal. Pod látkou sa skrývala malá okrúhla kazeta, ktorá sa jej akurát zmestila do dlane. Vyzerala takmer ako okruhliak z riečneho dna, sivá, s modrastým leskom. Bonnie zdvihla veko a vnútri uvidela filigránsky vyrezávaného vtáčika z rovnakého sivomodrého materiálu. Vtáčik visel na striebornej retiazke. Vedľa ležal poskladaný hárok kvalitného listového papiera.

„No teda!“ zhíkla Elena a zblízka si vtáčika obzrela. „Čo je to? Tuším je to poriadne staré.“

Bonnie rozložila papier.

Pre Teba, vtáčik, čítala Damonov elegantný rukopis. Blahoželám k dvadsiatym štvrtým narodeninám. Stále si absurdne mladá, ale aspoň už nie si dieťa. Vecička, ktorú prikladám, pochádza z Egypta a je dokonca ešte staršia ako ja. Je to sokol a jedna čarodejnica, s ktorou som sa zoznámil v Luxore, mi vysvetlila, že predstavuje silu, múdrosť a dobré rady. To všetko Ti zo srdca želám. Buď silná, buď múdra a dávaj na seba pozor.

Bonnie sa usmiala. Damon býval občas prekvapivo nežný, ba až sentimentálny.

Pod blahoželaním stálo ešte čosi načarbané iným atramentom a akoby na poslednú chvíľu:

Počul som, že sa ešte stále vláčiš s tým prerasteným vĺčaťom. Povedz mu, nech sa k Tebe správa, ako sa patrí, inak ho vezmem na zodpovednosť.

Aj to je celkom milé, povedala si Bonnie a rýchlo strčila papier do vrecka.

„Dovolíš? Pripnem ti to.“ Zander jej odhrnul vlasy, náhrdelník jej pevne zapol okolo krku a potom ju nežne pobozkal na šiju.

„Damon ťa nazval prerasteným vĺčaťom,“ oznámila mu Bonnie. „A odkazuje ti, aby si sa ku mne správal, ako sa patrí.“

„Naozaj si na mňa spomenul? Som dojatý,“ kamarátsky prehodil.

Jared si odfrkol a Shay prižmúrila oči. Svorka Damonovi nikdy celkom nerozumela.

Alebo, pomyslela si Bonnie, mu títo vlkolaci možno rozumejú až pridobre. Keď ho spoznali, mal ťažké obdobie. Bol nebezpečný, a napriek tomu, že po ich boku zopárkrát bojoval proti ešte väčším hrozbám, malá skupina pôvodných vlkolakov, ktorí chránili oblasť Dalcrestu, mu stále nedôverovala.

No odkedy ho Strážkyne neviditeľným putom spojili s Elenou, už nebol taký nebezpečný. Pretože ak by niekedy ublížil človeku, ublížil by tým Elene. A keby niekoho zabil, Elena by zomrela. Každý, kto niekedy videl Damonovo zúfalstvo, keď bola Elena v ohrození, chápal, že tento upír by jej nikdy neskrivil ani vlas na hlave.

Okrem toho, sucho si pomyslela Bonnie už so sokolom na krku, Damon je zrejme naveky preč. Niežeby za ním nesmútila – medzi ňou a Damonom to vždy trochu iskrilo –, ale bez neho tu bude pravdepodobne lepšie. A rozhodne pokojnejšie.

„Prišiel Matt,“ oznámil Stefan. Len pred zlomkom sekundy čosi šepkal Elene do ucha. Upíra nik nezaskočí, pomyslela si Bonnie a myklo jej kútikom úst.

Teraz už všetci videli, ako sa do ich kúta hrnie Matt. Pobozkal Bonnie na líce a podal jej malý balíček. „Ahoj,“ povedal. „Všetko najlepšie. A prepáč, že meškám.“

„V pohode,“ usmiala sa Bonnie a ohmatala balíček. To bude dévedéčko, pomyslela si. „Kde je Jasmine?“

Matt sa uškrnul. „Tešila sa, že príde, no vyšla jej služba na pohotovosti,“ vzdychol. „Mám ti namiesto nej zaželať všetko najlepšie a sľúbiť, že ťa na budúci týždeň pozve na obed.“

„Celkom dobrá výhovorka,“ povedala Bonnie. „Radšej zachraňovať životy, ako si dať so mnou narodeninový kokteil.“

„Keďže teda Jasmine nemohla prísť,“ usmial sa Matt na Meredith a Stefana, „môžete mi aspoň porozprávať, ako dopadla Celine. Je po nej?“

Presne to je jediný problém s Jasmine, pomyslela si Bonnie a odpila si z pohára. Matt s ňou chodil už pár rokov a všetci ju mali radi, ale Jasmine nevedela celú pravdu ani o Mattovi, ani o ostatných z partie. O Bonnie vedela len toľko, že rada veští z kariet, zbiera bylinky a vôbec je taká „newageistka“, no nemala ani potuchy, že Bonnie je skutočná čarodejnica. Vedela, že Alaric má doktorát z paranormálnych štúdií a folklóru, ale neverila, že paranormálne štúdie sa venujú skutočným javom. V podstate ho brala ako nepraktického akademika. A rozhodne nevedela pravdu o Stefanovi, Zanderovi, vlkolačej svorke a o Elene. Nečudo, veď poriadne nepoznala ani Matta, netušila, koľkokrát a ako statočne bojoval proti zlu. Považovala ho za celkom obyčajného milého chalana.

Bonnie si uvedomila, že možno vypila priveľa kokteilov, lebo sa zrazu počula, ako hovorí: „Matt, ako môžeš Jasmine milovať, keď ani nevie, kto si?“

Mattovi stuhla tvár, zaťal pery a Bonnie sa prudko začervenala. Kedy sa naučí držať jazyk na uzde? Po chvíli jej Matt upäto odpovedal: „Takto je to bezpečnejšie.“ Uprel na ňu belasé oči. „Chcem, aby mohla žiť normálny život.“

Bonnie sa stiahlo hrdlo. Spomenula si, aké to bolo, keď si pred viac ako piatimi rokmi so Zanderom konečne povedali pravdu. Ako jej nervózne stískal ruku. Vtedy mu odpovedala, že normálnosť sa preceňuje, a nežne sa pobozkali. Boli k sebe absolútne otvorení. Nie, nedokázala si predstaviť, že by pred svojím milovaným takto dlho niečo tajila.

No podarilo sa jej usmiať na Matta, hoci trochu napäto, a prikývla. Žmurkaním zahnala slzy z očí. „Okej,“ hlesla.

Chvíľu vládlo rozpačité ticho.

„Mimochodom,“ ozvala sa Meredith a zvonivo sa zasmiala, „keď si taký zvedavý, tak ti poviem…“ A začala Mattovi opisovať, ako bojovali so Celine.

Bol to napínavý príbeh. Samé tajné chodby, úniky v poslednej chvíli, Meredithine zvláštne schopnosti, Stefanova upírska rýchlosť… a to sa ešte ani nedostali k Celine. Napokon ju však našli v Atlante, vyhli sa jej upírskym vojakom a zabili ju Eleninou magickou krvou.

Keď tento príbeh Meredith a Stefan rozprávali dnes večer prvé dva razy, Bonnie hltala každé slovo.

Tentoraz zdvorilo potlačila zívnutie a poobzerala sa. Všetci ostatní fascinovane naťahovali uši. Ešte aj Alaric, ktorý sa väčšinou zhodol s Bonnie, že magická stránka boja s netvormi je zaujímavejšia ako akčné scény, kládol otázky o zbraniach.

Vzdychla a uprela oči na Meredith, ako sa od nej očakávalo. V duchu si priznala, že možno len trochu žiarli. Od nej pomoc pri stopovaní Celine nežiadali.

Pritom Bonnie bola odborníčka na boj proti zlu. Akurát že jej priatelia boli čoraz zázračnejší – rýchlejší, silnejší, a dokonca aj nesmrteľní, tak ako Elena. A preto ju už asi nepotrebujú…

Bonnie zahnala tú myšlienku a znovu si odpila. Prestaň s tými hlúposťami, vynadala si.

Meredith sa blížila k záveru – Stefan sa v jej rozprávaní chystal odseknúť Celine hlavu, kým sa stará upírka metala v predsmrtných kŕčoch –, keď Zander zachytil Bonniin pohľad a vyskočil z nízkej stoličky. Tá sa s rachotom prevrhla.

„Ajaj,“ vzdychol a žmurkol na svoje dievča. Bonnie sa usmiala. Možno predsa len neutajila svoju mrzutosť tak šikovne, ako si myslela. „Pripíjam oslávenkyni!“ zvolal a všetci vstali.

„Okej,“ zamyslene pokračoval. „Ja prvý. Dá sa o Bonnie McCulloughovej povedať ešte niečo, čo neviete?“ Privinul si ju k sebe, mocnú ruku jej položil na plecia a ona sa oňho ochotne oprela. „Neviete, čo sa stalo prvú noc, keď sme sa nasťahovali do nášho bytu. Na novom mieste som mal čudný pocit a nemohol som zaspať. No potom mi Bonnie začala rozprávať o tuleních ľuďoch, selkies, ktorí žijú na Orknejských ostrovoch. Bola taká sčítaná a v mesačnom svite, čo na ňu svietil, aj taká krásna, že by som sa bol do nej na mieste zamiloval, nebyť toho, že som už do nej zamilovaný bol. A keď som zaspával, pomyslel som si: To, že som sa nasťahoval do jedného bytu s Bonnie, je to najlepšie rozhodnutie, aké som kedy urobil.“ Krátko ju pobozkal, prižmúril oči modré ako more a zdvihol pohár. „Samozrejme, to som vedel už predtým. Tak na zdravie, Bonnie!“

Všetci si pripili a potom si odkašlala Meredith. „Nebyť Bonnie, bolo by mi z tej svadby preskočilo,“ povedala a olivová tvár sa jej zapýrila. „Všetci poznáte mojich rodičov. Vždy keď mi svojimi radami už totálne liezli na nervy, Bonnie a Elena ma uniesli a zorganizovali psychoterapeutický úlet. Ten najlepší vymyslela Bonnie.“

Elena sa rozosmiala. „Mne by také niečo nikdy nezišlo na um.“

„Vzali ma na bejzbalový trenažér v zábavnom parku,“ pokračovala Meredith. „Nasadili mi prilbu, do ruky vrazili palicu, zapli stroj a ja som udierala do loptičiek, až som úplne zabudla, že túžim utiecť do Vegas, tam sa za minútu zosobášiť a vykašlať sa na všetkých príbuzných.“ Prehodila Bonnie ruku okolo pliec a tuho ju objala, pritisla si k jej horúcemu lícu svoje chladné. „Lepšiu kamošku som nikdy nemala.“

„A čo ja?“ zvolala Elena, keď Meredith pustila Bonnie. „Ako asi viete, štyri roky sme s Meredith a Bonnie bývali na internáte. V lete sme skončili školu a…“ Pokrčila plecami. „No, bolo to ťažké obdobie. Vedeli sme, že už spolu nebudeme dvadsaťštyri hodín denne. V ten posledný večer sa Bonnie rozhodla, že si spravíme pyžamovú párty ako na základnej. Tak sme jedna druhú učesali, nalakovali sme si nechty a robili sme si psinu z chalanov. Telefonovali sme im rôzne hlúposti.“

„Bol som nesmierne prekvapený,“ dôstojne vyhlásil Alaric.

„No, jašili sme sa,“ pokrčila plecami Elena. „Meredith a ja sme sa najskôr nevedeli uvoľniť, ale Bonnie nás toľko prehovárala, až to napokon dopadlo perfektne. Na naše sesterstvo!“

Elena zdvihla pohár a Bonnie si zrazu spomenula, ako v tú noc Elena vyzerala: ružové pyžamo, inokedy dokonale upravené vlasy zapletené do stovky neporiadnych vrkôčikov, bezstarostný smiech… Pomyslela si, že Elena by sa mala častejšie od srdca zasmiať.

„Na sesterstvo,“ prikývla a Elena sa usmiala.

Potom vykročil dopredu Matt. „Moja obľúbená spomienka na Bonnie pochádza z tohtoročnej svadby Alarica a Meredith,“ povedal. „Jasmine bola ešte stále trochu vyplašená, viete, uvedomovala si, že sa všetci dlho kamarátime a… noví to majú skrátka ťažké.“

„To teda majú,“ nahlas sa pridal Zander. „Jasmine je statočná a ja som ešte statočnejší.“

„Pst!“ zahriakla ho Bonnie. „Teraz sa hovorí o mne, miláčik.“

„No a Bonnie,“ pokračoval Matt, „vzala na hostine Jasmine pod svoju ochranu. Jasmine už potom tancovala s dievčatami a výborne sa bavila.“

„Tancovala ako bohyňa. Až som z nej dostala komplexy,“ prikývla Bonnie. Jasmine bola vtedy naozaj krásna, dlhé tylové šaty jej pristali k dlhým tmavým kučerám a počernej pokožke. No najkrajšie boli pohľady, ktoré hádzala na Matta. Matt si fakt zaslúži babu, ktorá ocení jeho kvality, pomyslela si Bonnie. Presne preto sa vtedy nad Jasmine zľutovala.

Keď sa Matt zamiloval, tak až po uši a naveky. V minulosti nemal šťastie v láske, a hoci teraz nepovedal Jasmine o sebe celú pravdu, Bonnie dúfala, že im to vyjde. Potreboval to.

Stefan zdvihol pohár. „Bonnie, keď som ťa prvý raz uvidel, zdala si sa mi nežná, nevinná a strašne mladá. Nebral som ťa asi tak vážne, ako som mal. No onedlho som si uvedomil svoj omyl. Si spontánna, máš neomylnú intuíciu a milujúce srdce. Pripíjam na to, aby tvoj dvadsiaty štvrtý rok bol ešte lepší ako ten dvadsiaty tretí.“

Bonnie videla úsmevy svojich priateľov, poháre zdvihnuté na prípitok, a tiež sa usmiala. Ich náklonnosť ju hriala pri srdci. Všetko bolo v najlepšom poriadku. Dobre, možno nie je najväčším esom v boji proti netvorom, ale majú ju radi.

Bonnie bola teda naozaj šťastná.

3

„Vieš, že si neznesiteľne nudný?“ zakričala Katherine na Damona z námestia. „Poď dolu k nám!“ Damon jej ležérne zamával z balkóna, ani nezdvihol oči od notebooku. Slnko nad piazzou práve zapadlo, ale zostalo po ňom trochu svetla. Po dlážke sa šírili tiene.

Viem len toľko, že sa stane niečo strašné, čítal. Prosím, Damon, buď opatrný. Neodpísal Elene na mejl, zatvoril notebook, zaklonil sa na stoličke a mierne sa zamračil.

Po chvíli pocítil, ako sa v ňom ozýva puto, ktoré ho spája s Elenou. Bolo to zvláštne a jemné, akoby sa pomaly ponáral do hlbokej rozvírenej rieky. To spojenie existovalo stále, no Damon ho čoraz úspešnejšie zatláčal do úzadia, takže zostal iba upokojujúci šum, ktorý mu pripomínal: Elena je tam, je tam a je v poriadku.

Teraz však nechal spadnúť všetky hradby, ktoré ho pred putom chránili. ELENAELENAELENA! Zasiahlo ho to ako prílivová vlna a Damon sa do nej ponoril, jeho zmysly zaplavili všetky Elenine emócie, jej podstata. Takmer cítil vôňu jej telového šampónu, áno, bolo to granátové jablko, potom vôňu vlasového šampónu, tentoraz používala kokosový, ale pod vrstvou kozmetických aróm sa ukrývala najsýtejšia, najomamnejšia vôňa – Elenina krv. Prijal od nej sériu obrazov: červenkasté vlasy patrili Bonnie a potom ešte niečo ligotavé v kútiku Eleninho zorného poľa. Bola spokojná, cítila sa príjemne a Damon sa potešil. Viac ani vedieť nepotreboval. Elene je dobre, jeho brat Stefan je v bezpečí. Nech už na ňu – a aj na Damona samotného – striehne akákoľvek pohroma, zatiaľ sa neodohrala.

A možno sa ani neodohrá. S tým, že nebezpečenstvo nikdy nepominie, sa Damon zmieril už pred stáročiami. A hrozby sa len zriedka uskutočnia, ak ich človek očakáva. Ešte aj Strážkyňa Elena sa môže mýliť.

Vstal a graciózne si ponaťahoval telo. Spojenie s Elenou opäť zahnal na kraj vedomia. Občas, veľmi skoro ráno, keď si líhal na odpočinok, otvoril celé svoje bytie Elene, len aby ju cítil pri sebe, aby ho jej prítomnosť zaplavila, kým sa vystieral na hodvábnej plachte. Ona vtedy v hlbokej virgínskej noci zvyčajne spala a Damon sa mohol túlať po jej snoch.

No po takom intímnom dotyku s Eleninou mysľou mu v hrudi zostávala bolesť, preto sa pokušeniu väčšinou vzpieral, kým vládal. Sám presne nevedel, čo je to za pocit. Nemohol to byť smútok z osamelosti. Damon nikdy nebýval osamelý.

Zašiel na kraj balkóna a pozrel sa na piazzu. Okolo veľkej fontány uprostred námestia stálo niekoľko stolov, ale iba jeden bol obsadený. Katherine nemala náladu na spoločnosť miestnych ľudí, a tak sa obyvatelia na vlastné prekvapenie dobrovoľne rozhodli, že dnes večer zostanú radšej doma.

Zdvihla hlavu, až sa jej zlaté vlasy dotkli operadla, pozrela naňho a kráľovsky kývla rukou. Jej momentálny priateľ Roberto, ktorý sedel na vedľajšej stoličke, naňho pozrel iba úchytkom a hneď zase uprel pohľad na stôl. „Poď sem,“ zavelila. „Je najvyšší čas večerať.“

Damon sa občas divil sám sebe, prečo cestuje po svete práve s ňou. Už ani neočakával, že sa s Katherine niekedy stretne. No pred dvoma rokmi ju zazrel v dave na tokijských uliciach, pocítil známe zachvenie, keď sa mu mysľou obtrela o myseľ. Obzrela sa a poslala mu úsmev. Vtedy si ju nepomýlil s Elenou – vlastne nikdy si ich nemýlil, aj keď sa veľmi podobali. Zvláštne, no napriek všetkému, čo mali za sebou, mu pripadalo ako to najprirodzenejšie na svete pretlačiť sa k nej a chytiť ju za ruku. Koniec koncov, väčšinu života ju miloval.

Odvtedy boli spolu na cestách. Damon musel uznať, že Katherine je občas na porazenie sebecká a namyslená, no nikdy, nikdy s ňou nie je nuda.

Rýchlejšie, než by to zachytilo ľudské oko, zoskočil z balkóna na piazzu a ako mačka mäkko pristál na kamennej dlažbe. Katherine s úsmevom potľapkala stoličku vedľa seba.

„Zomieram od hladu,“ namrzene sa ozval Roberto, len čo si Damon sadol. „Kde trčí tá čašníčka?“

Roberto stále na niečo šomral, večne bol podráždený. Damon si spomenul, aké to bolo, keď bol sám ešte mladý upír, ktorému v žilách koloval nepokoj. Nie, určite nebol až taký malicherný ako Katherinina najnovšia mužská hračka. V duchu sa utešoval, že Roberto s nimi dlho nepobudne.

Nebol to totiž prvý pekný mladý muž, ktorého Katherine na cestách zbalila. V Tokiu chodila s Hirom, v Štokholme so Svenom, v Paríži mala Jeana-Paula, v Londýne Nigela – toho si Damon dokonca obľúbil, pretože Nigel mal aspoň zmysel pre humor. Tmavovlasý Roberto s hladkou tváričkou bol len posledný z dlhého radu. Tak ako jeho predchodcovia, aj on Katherine čoskoro omrzí.

Zatiaľ ju však nová hračka bavila, takže Damon musel nahodiť tolerantnú náladu. Katherine potľapkala Roberta po zápästí. „Aha,“ povedala, „už sa k nám blíži.“ K stolu sa náhlila pekná čašníčka, ktorá pred chvíľou vybehla z reštaurácie na druhej strane námestia. Na tácni niesla horu jedla a niekoľko nápojov.

Damon sa na dievča krátko usmial, keď pred neho kládlo tanierik s figami a prošutom. Zdvihol chuťovku, zrelé ovocie zabalené do slaného sušeného mäsa, odhryzol si a s chuťou si oblizol pery. Jedlo, samozrejme, nepotreboval, aspoň nie také, aké potrebujú ľudia. Len občas si gurmánsky vychutnal nejakú novú lahôdku.

„Bianca, poďte sem,“ oslovila Katherine čašníčku.

Dievča podišlo k jej stoličke, napoly ostýchavo a napoly nedočkavo. „Si, signora?“ hleslo. „Prajete… prajete si niečo?“

„Áno.“ Katherine vstala, nežne vzala jej tvár do dlaní a zadívala sa jej do očí. Damona ovial náznak Katherininej upírskej Sily. „Pamätáš si moje prianie,“ chlácholivo zašepkala. „Nemáš nič proti tomu. Vlastne sa ti to páči. A potom na všetko zabudneš, až kým ti to sama nepripomeniem. Budeš presvedčená len o tom, že urobíš čokoľvek, aby si nám vyhovela.“

„Isteže,“ nadšene prikyvovala dievčina, až jej dlhé gaštanové vlasy padli do tváre a pošteklili Katherine na ruke. „Urobím všetko, čo chcete.“ Vystrela ruku k Robertovi, on ju zdvihol k perám, zaťal jej zuby do zápästia a hltavo pil.

Katherine obrátila čašníčkinu hlavu k Damonovi a obe dievčatá sa naňho pozerali naširoko roztvorenými, úplne pokojnými očami. „Dáš si?“ prehodila Katherine. „To ja som ovládla jej myseľ, nie ty, takže tá hlúpa zmluva, čo si uzavrel so Strážkyňami, zostane neporušená.“

Damon sa mykol, no vzápätí zamaskoval nervozitu úsmevom. Odpil si z pohára, kde sa perlilo prvotriedne prosecco, a pokrútil hlavou. „Nechcem ju,“ chladne odmietol a dal si záležať, aby sa tváril znudene, keď pred ním Katherine zaklonila dievčaťu hlavu a šikovne zaborila zuby do hebkého hrdla. Roberto ďalej lačne hltal, prisatý na čašníčkinom zápästí.

Prísne vzaté, teraz by sa aj Damon mohol napiť. Katherine mala pravdu. So Strážkyňami sa dohodol tak, že nesmie ovplyvňovať ľudí svojou Silou, aby mohol piť ich krv. Ak to urobí, ublíži Elene. Pokojne však mohol celú večnosť chodiť po svete s Katherine alebo s iným upírom či upírkou a sýtiť sa krovu ľudí, ktorých myseľ ovládnu oni. Byť takým nenápadným parazitom. Lenže jemu sa tá predstava protivila. Je predsa Damon Salvatore, žiadny parazit.

Okrem toho, čím je nezávislejší, tým je spokojnejší. Sám všetko zvládne najlepšie.

Damon pozrel pred seba a uvidel, že k nemu kráča Vittoria, obchádza fontánu, kde sa vo vode odrážajú svetlá z piazzy, a na tvár jej mäkko dopadajú tiene. Bola mladá, študovala na univerzite a stále bývala u rodičov. Určite ich oklamala, kam ide. Za nijakým mužom by ju takto večer nepustili. Tmavé kadere si na šiji zopla do voľného uzla a kráčala vystretá, s eleganciou tanečnice. Vstal a privítal ju.

Vittoria pozrela na Katherine a Roberta, ktorí stále pili Biancinu krv, odvrátila pohľad a oblúkom ich obišla. Zastala pred Damonom.

„Nebolí ju to,“ usmial sa. „Rýchlo sa spamätá a na všetko zabudne.“

„Viem,“ vážne prikývla Vittoria a uprela na Damona až znepokojivo dôverčivý pohľad. Damon k nej vystrel ruku a Vittoria ho za ňu chytila. Ruka v ruke prešli po piazze a spolu sa posadili na múrik okolo fontány.

„Určite to chceš?“ spýtal sa Damon a pohladil ju po prstoch. „Vieš, že ťa nemilujem.“

„No… neprekáža mi to,“ šepla a začervenala sa. „Môžeš mi to robiť. Páči sa mi to,“ dodala ešte tichšie, ešte rozpačitejšie.

„Nuž, ak to naozaj chceš,“ pokrčil plecami a ona sťažka preglgla, potom prikývla. Damon jej zasunul za ucho uvoľnený pramienok vlasov a pritiahol ju k sebe. Citlivé očné zuby sa mu predĺžili, zaostrili a potom ich tak jemne a bezbolestne, ako len vedel, zabodol do žily, ktorá Vittorii pulzovala na hrdle.

Zmeravela, lebo ju to predsa len zabolelo, potom sa uvoľnila a jemu do úst vystrekla krv ako šťava zo zrelej slivky. Nebola taká lahodná ako Elenina, ale bola sladká a Damonovi privolala do mysle obrazy mladých nežných dievčat zo vzdialenej minulosti, všetkých, ktoré naňho kedy pozerali s láskou a roztúžene.

Rozpamätal sa, aký bol po rozlúčke s Elenou nervózny, ako sa bál, či sa ešte niekedy nasýti, keďže nemôže ľudí nútiť, aby mu odovzdávali krv. Čo ak sa z neho stane úbohý lovec veveríc a líšok, tak ako z jeho mladšieho brata? Napokon sa ukázalo, že je to až prekvapivo ľahké.

Nemohol dievčatá ovládať upírskou Silou. Nemohol im počariť, ale mohol ich očariť. Mohol sa s nimi zhovárať, flirtovať, usmievať sa na ne, tak ako to robieval pred päťsto rokmi vo Florencii, keď bol ešte človek a nešlo mu o nič viac ako o bozky. Na všetky tie triky si napodiv spomenul veľmi ľahko. A dievčatá, ktoré podľahli jeho šarmu, sa mu páčili. Dokonca každú z nich tak trošičku – tak po svojom – aj miloval. No len čo spolu s Katherine zamierili inam, ľahko na ne zabúdal.

Keď s Vittoriou skončil a pustil ju, bolo už neskoro. Ostýchavo ho pobozkala na pery, zamumlala pozdrav na rozlúčku a odbehla. Hodvábnym šálom si chvatne zakryla stopy po uhryznutí.

Damon sa oprel o lakte a pozrel na hviezdy. Pocítil, že si k nemu niekto sadá, a posunul sa. Bola to Katherine.

„Pekná noc,“ poznamenala a Damon prikývol.

„Jasná.“ Ukázal nad seba. „To je Polárka,“ povedal. „Tam je zase Labuť. Hviezdy sa nemenia, v tom sa nám podobajú.“

Katherine sa zasmiala vysokým striebristým smiechom, ako keď sa rozozvučí zvonček. „Ach, lenže my sa meníme,“ poučila ho. „Prizri sa nám lepšie.“

Má pravdu, pomyslel si Damon a usmial sa, hoci sa tvárila, že má náladu na škriepku. Poznal niekoľko jej tvárí – hanblivé dievča, ktorým bola ešte za svojich ľudských čias, šialenú ženu, ktorá ho prenasledovala do Fell’s Church, a teraz túto ostrejšiu, ale aj jasnozrivejšiu Katherine, s ktorou sa, div sa svete, spriatelil. Ani on už nebol ten vyhladovaný mladý upír, ktorý sa pred stáročiami prebral na katafalku vedľa svojho brata. Kdeže!

„Na tom niečo je,“ pripustil.

„Pravdaže! Zišlo mi na um, že by sme tu nejaký čas mohli zostať,“ povedala Katherine. „Roberto povedal, že palazzo, v ktorom bývame, je na predaj. Mohli by sme sa tam nasťahovať.“

Damon vzdychol. „Aj tak tu už všetci vedia, kto sme. Chlípeš krv každému, kto sa ti zapáči. Napokon nás vyženú s vidlami a fakľami ako v nejakom horore.“

Katherine sa znovu zasmiala a potľapkala ho po kolene. „Nezmysel. Majú nás tu radi. Vďaka tvojim novým morálnym zásadám sme dokonca nikoho nezabili. Berú nás len ako krásnych a bohatých ľudí, ktorí si prenajali palazzo a celé dni vyspávajú.“

Damon sa znovu zadíval na hviezdy. Katherine má zrejme pravdu a nič im nehrozí. Predstavil si, aké by to bolo, na niekoľko rokov sa tu usadiť: jesť figy, hádzať mince do fontány, piť krv rozkošnej Vittorii a časom ďalším, ktoré ju nahradia.

No skôr či neskôr aj tak odídu a znovu sa budú túlať po svete. Pôjdu do Pekingu? Alebo do Sydney? To by bolo fajn, v Austrálii ešte nebol. Ďalšie pekné dievča presvedčí, aby sa doňho zamilovalo, bude ochutnávať jej sladkú krv, zazerať na Katherininho ďalšieho milenca a pozorovať hviezdy. Po čase vyzerajú všetky kúty sveta rovnako.

„Mne je to fuk,“ zamrmlal, zatvoril oči a znovu sa načiahol k tichému tónu, ktorý k nemu vysielala Elena. „Urob, ako myslíš.“

4

„Však sa Bonnie ten darček páčil?“ spýtala sa Meredith, kým vyrovnávala vankúše na pohovke. Pozrela na celú obývačku – právnické skriptá správne zoradené, stolík utretý a bez Alaricových akademických papierov, koberec vysatý. Tri dni bola preč, spolu so Stefanom stopovala Celine, a teraz ju čakalo upratovanie. Alaric nebol vyslovene neporiadny, len neudržiaval taký poriadok, aký mala rada ona.

Prešla k záclonám, aby ich vyrovnala, a zachytila Alaricov pohľad. Pobavene sa na ňu pozeral, opretý o zárubňu. V jednej ruke držal hrnček.

„Už pred svadbou si vedel, že som punktičkárka,“ pokrčila plecami a Alaric sa usmial od ucha k uchu.

„To hej, a aj tak som si ťa vzal,“ pripustil. „Inak, máš pravdu. Podľa mňa sa Bonnie tie náušnice veľmi páčili.“ Prešiel cez izbu a voľnú ruku položil manželke na zápästie. Jemne ju potisol k pohovke. „Sadni si a vypi si čaj. A potom už konečne poďme do postele. Je neskoro.“ Dala sa stiahnuť na pohovku, sadla si a oprela sa oňho, uhniezdila sa pri teple, ktoré vyžarovalo z jeho tela. Alaric príjemne voňal čistotou a mydlom, pod ktorými sa tajila jeho osobitá jedinečná vôňa.

„Teším sa, že som doma,“ oznámila mu a pritúlila sa ešte tuhšie. Oťažievali jej viečka. „No pred spaním by som sa ešte mala učiť,“ dodala tónom poctivej študentky. „V pondelok robíme v škole pojednávanie a všetci sme v strese.“

Pojednávanie bola súťaž dvoch študentských tímov a Meredith bola v tom svojom tíme štátnou žalobkyňou. Právo ju nesmierne bavilo. V škole mohla rozvíjať svoju lásku k logike a k štúdiu, k pravidlám a dejinám súdnych sporov. Venovala sa problémom, ktoré boli riešiteľné a prichádzali pekne zaradom.

Teraz si vyzula topánky, sadla si na päty a popíjala čaj. Zmraštila sa, pretože v ňom zacítila trpkú kyselinovú príchuť železníka. Zmes byliniek, ktorú pre ňu a ostatné kamarátky pripravovala Bonnie, obsahovala veľa železníka – ten chránil človeka pred pôsobením upírskej Sily. Užitočná bylinka, ale spočiatku zanechávala na jazyku pachuť.

„Pridám ti tam med?“ spýtal sa Alaric, no Meredith pokrútila hlavou.

„Nie, tú chuť chcem cítiť,“ povedala a pri druhom hlte sa viac sústredila. Tentoraz to bolo lepšie. Pod trpkosťou železníka zacítila náznak sladkej levandule a výraznú chuť škorice.

„Neviem, prečo si to neosladíš,“ vzdychol Alaric a posunul sa tak, aby jej mohol palcami masírovať plecia. „Ten čaj je odporný.“

„Naozaj chcem tú chuť precítiť,“ ospanlivo zopakovala. Mala za sebou ťažký deň, vlastne niekoľko ťažkých dní, a najradšej by sa bola schúlila pri Alaricovi v ich širokej mäkkej posteli a zaspala. Práca, pripomenula si. Ten prípad musíš vyhrať.

Alaricova masáž jej uvoľnila stuhnuté svaly a Meredith slastne vzdychla. „Ani netušíš, ako mi na tom love zmeravel chrbát,“ povedala.

„Čo nepovieš. Takže Stefan toto nerobí?“ podpichol ju Alaric. „Ešteže tak. Už som sa obával, či mám niečo, čo on nie.“

„Ver mi, máš čo ponúknuť,“ usmiala sa Meredith a Alaric jej odhrnul vlasy z krku. Sústredil sa na masírovanie a ona sa spokojne obzerala. Na poličke stáli právnické skriptá, na stole pri štóse Alaricových starých rukopisov ležal jej ultraľahký notebook. Bojová palica, bezpečne uložená v puzdre, stála v kúte. Na bočnom stolíku boli fotografie zo svadby, zábery priateľov.

Bola tam aj Meredith, o desať rokov mladšia, objímala svoje dvojča Cristiana a obaja sa usmievali. Ani si naňho nepamätala – táto realita, v ktorej vyrástli spolu, bola len výtvorom Strážkyň. Na jeho smrť sa jej nechcelo myslieť. Jeden z najhorších osudov, aký môže lovca a zabíjača upírov postretnúť, je ten, že sa sám nedobrovoľne stane upírom.

Napoly v driemotách sa oprela o Alarica a on jej ešte dôraznejšie masíroval svaly. V poslednom čase si už aspoň zvykla na myšlienku, že v jej minulosti bol Cristian prítomný. Vyrástol v jej rodine a zanechal v nej stopu, či už si ho Meredith pamätala ako chlapca na tejto fotografii, alebo nie.

Všetky prvky, z ktorých sa skladal jej život – lov, škola, snaha stať sa právničkou, priatelia, rodina, Alaric –, mali svoj význam. Tak si zvykla na to, že jej osud určil byť lovkyňou upírov, že všetko ostatné sa stalo len náterom na tejto tajnej časti jej existencie, len maskou a zásterkou. Zvykla si na to, že je len a len lovkyňa. Nič viac.

Lenže táto Meredith sa teraz mala stať právničkou. A už sa stala manželkou. Bola priateľkou, dcérou, kedysi bola aj sestrou. To všetko bolo skutočné a významné. Tak ako železníkový čaj od Bonnie, tak ako trpkosť, sladkosť aj pikantná škorica v jednom celku.

„Chcem to cítiť. Všetko,“ zamrmlala a Alaric vyprskol do smiechu.

„Hej, vieš, že rozprávaš zo sna?“ budil ju. „Najvyšší čas ísť do postele. Do rána ti nič neujde.“ Zdvihol ju do náručia a ona sa mu oprela tvárou o plece.

Bola krásna noc. Stefan sa otvoril všetkým vnemom, až nezvyčajne sa odvážil prijať úplne všetko. Cítil vôňu kvitnúcej magnólie v záhrade pri dome, ktorý stál o niekoľko blokov ďalej, korenie a olej z troch rozličných reštaurácií na ulici, po ktorej s Elenou kráčali, kyslý pach piva z baru v polovici ulice, navzájom sa prebíjajúce parfumy troch dievčat, ktoré pri chodníku vystupovali z auta. Počul stovky rozhovorov, od opitej hádky štyroch študentov v bare až po zaľúbený šepot čerstvo zasnúbeného páru v indickej reštaurácii. V byte nad obchodom o niečo ďalej vyhrávalo lacné rádio smutnú pieseň.

Svet je taký mnohotvárny! Stefan počul pomalý tep vlastného srdca, pomalší ako ľudský, a výnimočne mu ten zvuk nepripomínal výčitku. Nezvyčajne a napriek všetkému, napriek tomu, čím bol, sa Stefan naozaj cítil živý.

Je čo počuť, cítiť, vidieť a ohmatať. A najmä je tu Elena, pomyslel si. Jej pevná a mäkká ruka v jeho dlani, jej úsmev, z ktorého ako slnečné lúče žiari láska. Mysľou sa jej obtrel o myseľ a cítil, ako ho víta, cítil jej známu a hrejivú podstatu.

Zastal uprostred chodníka a z ničoho nič ju pobozkal. Všetky pocity a dojmy, ktoré ním dosiaľ prúdili, sa zliali do jediného vnemu: jej pery, mäkko pritisnuté k jeho perám. Elenin teplý dych. Vyslal k nej myšlienky. Láska. Naveky. A ona mu ich poslala naspäť.

Prestali sa bozkávať a chvíľu sa len bez dychu objímali. Potom sa Elena usmiala a odhrnula si vlasy za uši. „Tešíš sa, že si zase doma?“ spýtala sa.

Stefan ju chytil za ruky. „Celine je mŕtva a určite už nezostalo veľa starých upírov,“ povedal. „Keď ich vypátrame, môžeme ich pozabíjať a potom budeme môcť robiť, čo chceme. Ísť, kam len chceme.“

Elena sa zamračila a v očiach sa jej zjavil zmätok. „Aj teraz môžeme robiť, čo chceme, Stefan,“ povedala. „Nemusíme vyčkávať, kým budú všetci starí upíri mŕtvi. Na to čakať ani nemôžeme.“

Preplietol si s ňou prsty a usmial sa na ňu. „Pamätáš sa, ako si sa napila vody večnej mladosti a života? Vtedy si mi povedala, že konečne vieš, aká bude naša budúcnosť.“ Odmlčal sa. „Ja som to vedel odjakživa. Vedel som, že si moja budúcnosť a nič okrem teba nepotrebujem.“

Elene sa rozžiarili oči. „Viem,“ prikývla. „To isté chcem aj ja, Stefan. Nech to trvá večne.“ Potom sa jej kútiky úst zdvihli v šibalskom úsmeve. „Lenže my spolu budeme večne, či nie?“ Ešte tuhšie sa k nemu pritisla, jemnými vlasmi ho pošteklila na líci. Pery sa jej ocitli len niekoľko milimetrov od jeho úst. „Ja si chcem vychutnať aj túto chvíľu.“

Stefan sa už skláňal k jej perám, keď sa k nim náhle ktosi pohol. Elena prekvapene zhíkla a cúvla.

Stefan napol svaly a automaticky zaujal bojový postoj, zaťal päste a zdvihol ich pred seba. Až po chvíli si uvedomil, že nič nehrozí, že tu nie je nikto, pred kým by mal Elenu ochrániť. Len z baru vychádzala skupinka ľudí a jeden z nich sa o nich nechtiac obtrel. Zahnal agresivitu. Predsa len bol v poslednom čase pridlho na love.

„Prepáčte, prepáčte,“ ospravedlňoval sa cudzí chlapík s rukami takmer nad hlavou. Usmial sa na nich. „Je to moja vina. Ste v pohode?“

Bol vysoký, vyšší ako Stefan, mal výrazné lícne kosti, dlhšie pieskovoplavé vlasy a podivné oči, žltkastozelené, ktoré žiarili ako oči mačky či kojota. Nebol to však upír, ako si Stefan overil rýchlym výbojom upírskej Sily. Bol to len človek, ktorý si chce užiť večer s kamarátmi. Elena zamrmlala, že sú v pohode, nič sa nestalo.

„Bola to naša chyba,“ zdvorilo odvetil Stefan a odstúpil. No cudzinec hneď neodišiel, pozeral na Elenu. Nakrátko sa im stretli pohľady a Elena sa sotva badateľne zamračila, keď sa jej modré oči vpili do jeho žltozelených. Vzápätí tá čudná chvíľa pominula. Stefan zahnal zvláštny pocit, ktorý v ňom vyvolalo to, ako si pozerali do očí. Elena je krásavica, už by si mal konečne zvyknúť, že na ňu ľudia obdivne zízajú. Neznámy sa polohlasom znovu ospravedlnil a vykročil ďalej po ulici obklopený priateľmi.

Elena sa obrátila k Stefanovi, ovinula si mu ruky okolo šije a stiahla ho k sebe. „Kde sme to skončili?“ opýtala sa so smiechom. „Tu? Tu a teraz?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Upírske denníky 15 – Neviditeľné zlo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.