Upírske denníky 14

Tajný rituál

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upríske denníky 7 – V moci tieňov

Upríske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upríske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upríske denníky 11 – Znovuzrodenie

Upírske denníky 12 - Fantóm

Upírske denníky 13 – Mesačná pieseň

Upríske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

Upírske denníky – Stefanove denníky 4: Tiene minulosti

Upírske denníky – Stefanové denníky 5: Úkryt

Upírske denníky – Stefanove denníky 6: Spojenectvo

L. J. Smith

Upírske denníky – Tajný rituál – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8

Elena sa nedokázala pohnúť. Bola otupená, končatiny mala ťažké a stuhnuté. Srdce jej bilo čoraz rýchlejšie, v ušiach jej hučala krv, ale nepohla sa.

Klaus sa pred ohňom povystieral a s úsmevom pred seba vystrel ruky. Pomaly ich obracal, prezeral si ich, obdivoval dlhé prsty a silné predlaktia.

„Ani škrabnutie,“ povedal. „Zase som celý.“ Zaklonil hlavu, pozrel na mesiac v poslednej štvrti a rozšíril sa mu úsmev. „A vrátil som sa domov,“ dodal.

Ethan sa prekvapenému Stefanovi vyšmykol zo zovretia a klesol na kolená. „Klaus,“ zbožne ho oslovil. Klaus naňho pozrel s akousi ľahostajnou zvedavosťou. Ethan otvoril ústa a chcel ešte niečo povedať, na tvári sa mu zračila extáza, no skôr ako to stihol, Klaus silnými rukami schmatol Ethana za čeľusť a šklbol.

Ozval sa strašný zvuk trhajúcich sa šliach a Ethanovi odskočila hlava z krku, ako keď vystrelí korok z fľaše. Telo sa mátožne zvalilo nabok. Klaus zdvihol hlavu, podržal ju nad sebou a na ruky sa mu valila krv. Ethanovi nasledovníci sa chveli od strachu, ale nikto sa nepohol. Elena počula, ako Chloe zaúpela.

Stefan, ktorý mal na tvári Ethanovu krv, pozoroval Klausa a pripravoval sa na útok. Nie, pomyslela si Elena vystrašene a v duchu ho vyzývala, aby prestal. Nezabudla, aký bol Klaus silný. Stefan akoby počul jej myšlienky, cúvol a pozrel na ich priateľov, ktorí zhrozene vytriešťali oči na Klausa.

Klaus chvíľu hľadel na Ethanovu ochabnutú mŕtvu tvár, potom odhodil hlavu. Pravú ruku si zdvihol k ústam, dlhým ružovým jazykom si z nej zamyslene oblizol Ethanovu krv a Elene sa obrátil žalúdok. Pohľad na to, ako zabil Ethana, bol strašný, no v zmyselnej rozkoši, ktorú Klaus očividne prežíval pri ochutnávaní pramienkov krvi, bolo niečo obscénne.

„Výborné,“ prehodil Klaus. „Viac mi chutia ľudia ako upíri, ale tento bol mladý a čerstvý. Ešte stále mal sladkú krv.“ Chladne sa poobzeral po čistine. „Kto je ďalší?“ spýtal sa.

Potom na kraji čistiny osvetlenej plameňmi zbadal Elenu. Zdvihol hlavu, ako keď pes zachytí stopu, a ľahostajnosť na tvári okamžite vystriedal sústredený výraz. Elena prehltla, vyschlo jej v hrdle, srdce jej bilo tak, akoby mala v hrudi uväzneného vyplašeného vtáčika. Klaus mal modré oči, ale nebol to odtieň tropickej oblohy, aký mal Matt alebo Zander. Klausove oči boli ako tenký ľad nad temnou vodou.

„Ty,“ povedal jej Klaus takmer jemne. „Chcel som sa s tebou znovu stretnúť.“ Usmial sa a roztvoril náruč. „A ty si ma prišla privítať pri mojom znovuzrodení. Poď ku mne, maličká.“

Elena sa nechcela pohnúť, ale nohy jej šuchtavo vykročili ku Klausovi, akoby ju niekto ovládal.

Začula, ako za ňou Matt zhrozene šepká jej meno, potom ju chytil za rameno a zastavil ju. No nestihla mu poďakovať. Klaus sa k nej približoval.

„Mám ťa zabiť hneď?“ spýtal sa jej a vyslovil to intímne ako milenec. „Tentoraz okolo seba nemáš armádu nahnevaných duchov, Elena. Mohol by som ťa odpraviť za pár sekúnd.“

„Nie.“ Stefan vykročil dopredu, na tvári mal vzdorovitý výraz.

Vedľa neho si zastala Meredith, stáli plece pri pleci a pohľadmi vzdorovali Klausovi. Bližšie podišli aj Zander a jeho svorka vlkov a ľudí. Zastali si medzi Klausa a Elenu. Zander naširoko otvorenými očami hľadel na Klausa, chlpy na chrbte sa mu ježili. Pomaly vyceril zuby a zavrčal.

Klaus sa na nich všetkých pozrel s miernym prekvapením, potom sa pobavene zasmial. „Stále v ostatných vyvolávaš oddanosť, dievča?“ spýtal sa ponad dav Eleny. „Možno máš v sebe naozaj ducha mojej Katherine.“

Svižne vystrel ruku, schmatol Stefana za hrdlo a odhodil ho ako handrového strašiaka. Elena vykríkla a Stefan sťažka pristál na druhej strane vatry. Tam zostal nehybne ležať.

Meredith, ktorá bola pripravená na boj, sa okamžite zahnala palicou Klausovi na hlavu. Klaus na ňu ani len nepozrel, zdvihol ruku, zachytil palicu vo vzduchu a vytrhol jej ju z ruky. Odhodil ju rovnako zľahka, ako odhadzoval Stefanovo telo, začal sa predierať cez dav a nenútenými, no brutálne presnými pohybmi odstrkával z cesty Zanderovu svorku aj Ethanových upírov.

Na opačnej strane vatry sa Stefan dvíhal na nohy. Elena však vedela, že ani upírska rýchlosť mu nepomôže zastaviť Klausa.

Ani nežmurkla a Klaus už stál priamo pred ňou. Prstami jej bolestivo zovrel čeľusť. Zaklonil jej hlavu, obrátil k sebe jej tvár, prinútil ju, aby mu pozrela do ľadových smejúcich sa očí.

„Dlhujem ti smrť, kráska,“ povedal s úsmevom. Elena cítila, že Matt ju drží za rameno – ruku mal studenú od strachu, ale stále ju pevne zvieral.

„Nechaj ju,“ povedal Matt. Elena ho poznala natoľko dobre, aby vedela, ako veľmi sa usiloval, aby sa mu netriasol hlas.

Klaus ho ignoroval a uprel oči na Elenu. Elena neuhla pohľadom a pokúšala sa do svojho výrazu dostať čo najviac vzdoru. Klaus ju chce zabiť, no ona sa nerozplače, nebude prosiť o milosť. V nijakom prípade. Silno si zvnútra zahryzla do líca a pokúsila sa namiesto strachu sústrediť na fyzickú bolesť.

Odrazu tu bol Stefan a z celej sily sa Klausovi zaprel do ruky, tým to však ani nepohlo. Klaus jej rovnako silno zvieral čeľusť a hľadel na ňu bez mihnutia oka. Tá chvíľa trvala celú večnosť.

Klausovi v očiach blčalo ešte väčšie šialenstvo ako predtým. „Zabijem ťa,“ vyslovil takmer láskavo a tak silno jej stisol tvár, až voľky-nevoľky zaúpela do bolesti. „No ešte nie. Chcem, aby si na mňa čakala, aby si si predstavovala, ako si po teba prídem. Nebudeš vedieť, kedy sa to stane, ale bude to čoskoro.“

Rýchlo ju k sebe pritiahol a na ústa jej vtisol mäkký, studený bozk. Páchol mu dych a od chuti Ethanovej krvi na jeho perách Elenu naplo.

Napokon ju pustil. Elena o niekoľko krokov cúvla a zúrivo si utierala ústa.

„Ešte sa uvidíme, maličká,“ nadhodil Klaus a odrazu ho nebolo, zmizol tak rýchlo, že to Elena nestihla sledovať.

Všetci omámene žmurkali, akoby po Klausovom odchode zostalo vzduchoprázdno. Upíri z Vitale na seba váhavo pozreli. Skôr ako sa Meredith a ostatní stihli spamätať a znovu sa dať do boja, ich protivníci sa rozutekali. Meredith siahla po kole, ktorý mala zasunutý za opaskom, no bolo neskoro. Bez slova zamračene prešla na okraj čistiny, zdvihla bojovú palicu a hľadala na nej škody.

Zander, ktorý mal po boji zakrvavenú kožušinu, sklonil hlavu a ostatní členovia svorky sa okolo neho znepokojene zhrčili. Jeden z vlkov mu rýchlo oblizoval ranu a Zander sa oňho oprel.

Chloe neodišla s ostatnými upírmi. Stála pri Mattovi, tupými zubmi si hrýzla spodnú peru a hľadela do zeme. Po chvíli ju Matt opatrne objal a Chloe sa k nemu pritúlila.

Elena unavene vzdychla a oprela si hlavu o Stefanovo plece. Na perách stále cítila Klausov odporný bozk, v očiach ju štípali slzy.

Ethan bol mŕtvy, ale nič sa neskončilo. Boj sa ešte len začínal.

Na strome vysoko nad čistinou si veľká čierna vrana našuchorila perie a dívala sa na bojisko. Damon kriticky sledoval dianie a povedal si, že niečo by spravil inak, brutálnejšie. To už však nebola jeho vec. Nechcel, aby ho videli, netúžil mať nič spoločné s Elenou, Stefanom a ich problémami. Zaviedla ho sem len vôňa krvi a ohňa.

Naozaj by chcel po tom všetkom zachrániť Elenu a Stefana? Kdeže, iné ho pritiahlo k bojisku, takmer neprirodzené nutkanie robiť to, na čo bol stvorený: zabíjať. Keď videl, ako Klaus odhodil jeho brata, všetko sa v ňom pripravilo na útok. A keď sa arogantný starý upír odvážil dotknúť Eleny – Damonovej Eleny, ako to stále tvrdilo jeho srdce –, preletel na kraj čistiny a srdce sa mu rozbúchalo od hnevu.

Oni ho však nepotrebovali, nechceli ho, a preto s nimi skončil. Usiloval sa kvôli nim, robil, čo mohol, zmenil sa – a to všetko pre Eleninu lásku a pre priateľstvo, ktoré konečne našiel so svojím bratom. Po storočiach, keď sa staral len sám o seba, sa odrazu ocitol v Eleninom svete, prepojený so životom smrteľných tínedžerov. Stal sa z neho niekto, koho nespoznával.

Na tom však už teraz nezáležalo. Napokon aj tak zostal mimo.

Klaus zmizol, im sa nič nestalo. Toto nie je jeho boj. Už nie. Zostal mu len plášť noci a chladná úľava, že sa znovu môže spoliehať len sám na seba.

Damon si prísne povedal, že je slobodný.

9

Matt naťahoval krk, aby dovidel Stefanovi ponad plece a ďalej za vŕzgajúce dvere  starej opustenej lodenice. Vnútri bola tma a čpelo tam plesňou. Automaticky tuhšie zovrel Chloe ruku.

„Zatiaľ by to tu malo byť bezpečné,“ povedal Stefan.

Celá skupina aj s Elenou sa mohla vrátiť do univerzitného areálu. Všetci boli po tom súboji tichí, otrasení. Len Chloe nemala kam ísť. „Neviem, čo mám robiť,“ povedala. „Do sídla spoločnosti Vitale sa určite nemôžem vrátiť. Pomôžete mi?“

Matt ju chytil za ruku a pocítil, ako ním prenikli výčitky svedomia aj súcit. Nemal Ethanovi nikdy dôverovať. Ostatní kandidáti na členstvo v spoločnosti Vitale boli nevinné obete, ale on predsa aj predtým poznal upírov. Prečo Ethana nepodozrieval? „Nech pôjdeš kamkoľvek, pôjdem s tebou,“ vyhlásil. Stefan ich preto priviedol sem.

Matt si pošúchal šiju a poobzeral sa. Možno tu bolo bezpečne, ale stará lodenica vyzerala dosť strašidelne. Stefan tvrdil, že študenti sem už nechodievajú, a Matt si vedel predstaviť prečo.

Kedysi tu mal svoju základňu veslársky tím z Dalcrestu, no potom vznikla nová lodenica a nový prístav – bližšie k rieke. Odvtedy nánosy piesku a hliny takmer úplne zahltili malé umelé jazierko, ktorému stará lodenica kedysi dominovala. Teraz sa na jeho blatistom brehu rozťahovali špinavé riasy, vznášali sa v odpornej plytkej vode. Lodenica pomaly zahnívala. Pod vlhkými zmäknutými doskami čvachtala smradľavá voda. Cez diery v práchnivej streche bolo vidieť nočnú oblohu.

„Neviem, či by tu Chloe mala žiť,“ pomaly namietol Matt. Nechcel Stefana uraziť.

Stefan ohrnul pery v zatrpknutom úsmeve. „Obaja si musíte uvedomiť jedno: ona tu nebude žiť. Ona už totiž vôbec nežije.“

Chloe sa zhrbila, akoby ju udrel, a objala si rukami trup. „Ja sa cítim živá,“ zamrmlala. Matt čakal na jej mierne sarkastický úsmev, ktorý tak často vídal, kým bola Chloe človekom, no teraz len vážne pozerala do zeme.

„Tak to jednoducho je, Chloe,“ pokračoval Stefan hlasom bez výrazu. „Kým sa nenaučíš existovať bez toho, aby si ubližovala ľuďom, budeš musieť existovať bez ľudí. Hocijaký závan pachu či zvuk ťa totiž môžu rozdráždiť. Dlho ti potrvá, kým budeš môcť začať sama sebe dôverovať. Dovtedy sa musíš zakrádať a skrývať v tieňoch, prečkávať na miestach, kam sa človek neodváži vstúpiť. V stokách. V jaskyniach. Ver mi, že v porovnaní s takými skrýšami je táto lodenica ešte veľký luxus.“

Chloe prikývla a úprimnými, veľkými očami sa zadívala na Stefana. „Urobím všetko, čo bude treba,“ povedala. „Dostala som druhú šancu a dobre tomu rozumiem. Polepším sa.“

Stefan jej venoval smutný úsmev. „To dúfam, Chloe.“ Pošúchal si už známym gestom koreň nosa a pomaly sa obrátil k Mattovi. „Aj ty jej pri tom môžeš pomôcť,“ povedal mu. „Je mladá. Musí dostávať veľa krvi, inak nebude schopná myslieť na nič iné iba na lov.“

Matt chcel prehovoriť, no Stefan mávol rukou. „Nemyslím tvoju krv. Zvieraciu krv. Ak s ňou pôjdeš do lesa, pomôžeš jej, aby neprekročila isté hranice. A najmä ju udržíš v bezpečnej vzdialenosti od ľudí. A keď sa nebude sama cítiť na lov, môžeš jej nosiť zvieratá sem.“ Matt prikývol a Stefan pozrel na dievča. „Teraz si rýchla a silná, ak budeš chcieť, ulovíš aj jeleňa. Ak sa sústredíš, môžeš k sebe privábiť menšie zvieratá – vtáky a zajace. Ak chceš, môžeš vyskúšať pitie krvi bez zabíjania, ale myslím si, že kým sa nenaučíš ovládať, zvieratá nedokážeš ponechať nažive.“

„Ďakujem, Stefan,“ vážne prikývla Chloe.

„Nacvič si hlboké dýchanie,“ poradil jej ešte. „Uč sa meditovať. Počúvaj vlastné srdce, zvykni si na pomalší tep. Po premene je to tak. Občas sa rozrušíš a mala by si sa naučiť sama seba upokojiť. Matt, ty trénuj s ňou. Pomôže jej to v sústredení.“

„Okej.“ Matt si utrel spotené dlane o džínsy a znovu prikývol. „Spolu to zvládneme.“

Pozrel Stefanovi do očí a prekvapil ho výraz na tvári upíra. Hoci Stefan hovoril tak, akoby o nič vážne nešlo, z očí mu priam kričalo silné znepokojenie. „Daj si pozor, Matt, je to pre teba nebezpečné,“ povedal ticho Stefan. „Možno by som ťa tu s ňou ani nemal nechať.“

„Za nič na svete by som mu neublížila!“ zvolala Chloe, oči plné sĺz. Vzápätí si ich rozhnevane utrela opakom ruky. „Mattovi nikdy!“

Stefan sa na ňu súcitne pozrel. „Viem, že mu nechceš ublížiť,“ trpezlivo vysvetľoval, „no zároveň viem, že keď Mattovi bije srdce, počuješ šum jeho krvi, že cítiš nekonečne sladkú arómu života, ktorá sa okolo neho stále vznáša. Keď je s tebou, len ťažko sa ti darí rozumne uvažovať, však? Niečo v tebe túži roztrhnúť mu tú jemnú pokožku na krku, nájsť žilu, ktorá je plná sýtej teplej krvi, tú žilu, ktorú má tesne pod uchom.“

Chloe zaťala zuby, ale z úst jej vykĺzol hrot jedného tesáku a poranil ju na pere. Matt sa striasol a uvedomil si, že kým Stefan hovoril, Chloe sa predĺžili zuby – je pripravená hrýzť.

Matt sa nadýchol, utíšil vnútorný hlas, ktorý mu radil, aby od nej čím skôr utiekol. Namiesto toho pristúpil ku Chloe a jednou rukou ju objal okolo pliec.

„My to spolu prekonáme,“ vyhlásil. Chloe sa pomaly, zhlboka nadýchla a potom znovu – usilovala sa upokojiť. Po chvíli spustila plecia, a keď sa jej Matt zadíval na čeľuste, viditeľne menej zaťaté, pomyslel si, že zuby sa jej zrejme vrátili do normálneho stavu.

„Mali by sme ešte niečo spraviť?“ odhodlaným tónom sa Chloe opýtala Stefana.

Stefan pokrčil plecami a zasunul si ruky do vreciek. Vrátil sa ku vchodu, zadíval sa na tmavú stojatú vodu v tom, čo zostalo z jazierka. „V podstate záleží len na tom, či sa naozaj chceš zmeniť,“ vzdychol. „Ak to budeš veľmi chcieť a ak budeš mať dosť silnú vôľu, podarí sa ti to. No nebudem ti klamať – nie je to ľahké.“

„Chcem, naozaj chcem.“ Chloe sa v očiach znovu zajagali slzy. „Nikomu neublížim. Nie som taká, ani len teraz nie. Nechcem byť ako… tie obludy.“ Zatvorila oči a slzy sa jej vykotúľali spod mihalníc. Na lícach zanechali striebristé stopy.

„Nesmieš nikomu sať krv,“ upozornil ju Stefan. „Ak sa niečo stane Mattovi alebo hocikomu inému, môžeš to ľutovať, koľko chceš, aj tak urobím to, čo budem musieť, aby som ochránil ľudí.“

„Zabiješ ma,“ tenkým hlasom povedala Chloe a prikývla. Oči mala stále zavreté a oboma rukami si objímala hrudník. „To bude v poriadku,“ dodala. „Nechcela by som žiť ako monštrum.“

„Som za ňu zodpovedný,“ povedal Matt a vlastný hlas mu znel v ušiach hrozivo hlasno. „Nedovolím, aby sa stalo niečo zlé.“

Chloe sa k nemu pritisla. Pod jeho rukou zrejme nachádzala útechu. A Matt ju pevne držal. Vedel, že Chloe je možné zachrániť. Pomôže jej, pretože mal byť ostražitejší a prekuknúť Ethana. Našťastie, Chloe ešte nie je stratená. Zatiaľ.

„V poriadku,“ ticho povedal Stefan. Pozeral raz na jedného, raz na druhého. „Veľa šťastia.“ Podali si s Mattom ruky a potom sa obrátil a odišiel. Zmizol rýchlejšie, než to Mattove oči stihli sledovať. Určite šiel za Elenou.

Chloe sa pritúlila k Mattovi a položila si mu hlavu na plece. On sa lícom oprel o jej hlavu, pošteklili ho jej tmavé kučeravé vlasy. Bolo to nebezpečné, pripomenul si, keď v žalúdku pocítil obavu. Kráčal po neznámom území, nevedel, do čoho sa púšťa.

Lenže Chloe pri ňom pomaly, pokojne dýchala a on vládal myslieť iba na to, že oni dvaja majú konečne šancu byť spolu.

„Som v poriadku, Bonnie,“ napoly so smiechom povedal Zander. „Nezabúdaj, že som drsný chlap. Superdrsný. Superhrdina!“ Potiahol ju za ruku, pokúšal sa ju stiahnuť k sebe na posteľ.

„Možno, ale si zranený,“ odsekla Bonnie. „Nemusíš sa predo mnou tváriť ako najväčší frajer.“ Vyslobodila si ruku a druhou mu podala vrecko s ľadom. „Daj si to na plece,“ prikázala mu.

Na úsvite sa stretli pred knižnicou a ona si ihneď všimla, že Zanderovi sa niečo stalo. Bol znovu v ľudskej podobe a mal takmer rovnaké elegantné pohyby šelmy ako inokedy. Takmer. Pobiehal spolu so svojou svorkou dlhými, gracióznymi krokmi ako zvyčajne, no radšej sa držal obďaleč, aby ho chalani nezatiahli do hravého naťahovania a sácania, ktorým si vždy, keď nemali službu, prejavovali chlapskú náklonnosť. Keď sa zľahka vyhol rukám Marcusa aj Enriqueho, keď sa vyšmykol z Camdenovho zovretia, Bonnie došlo, že ho zrejme niečo bolí.

Odviedla ho do jedálne a donútila ho zjesť vajcia so slaninou aj misku presladených cereálií, ktoré zbožňoval. Potom šli spolu do jeho internátnej izby a tam mu prikázala, aby si vyzliekol tričko, nech môže zhodnotiť škody. Inokedy by sa rada popásala očami na jeho svalnatej postave, no teraz jej výhľad kazila fialovo-čierna sinka, ktorá sa mu začínala na pleci a tiahla sa po celom boku.

„Bonnie, nič také strašné sa mi nestalo,“ opakoval Zander. „Nemusíš ma obskakovať.“ No ľahol si na posteľ a nepokúsil sa vstať, z čoho bolo Bonnie jasné, že Zander je na tom horšie, ako priznáva.

„Donesiem ti nejaký ibuprofen,“ povedala a on neprotestoval. Pohrabala sa mu v stole a objavila fľaštičku. Na dlaň si vytriasla posledné dve tabletky, potom doniesla fľašu s vodou. Zander sa oprel o lakte, prehltol tabletky a zmraštil sa.

„Ľahni si,“ povedala mu Bonnie. „Ak mi sľúbiš, že zostaneš v posteli a pokúsiš sa zaspať, prinesiem ti svoj špeciálny liečivý čaj.“

Zander sa na ňu šibalsky zaškeril. „Neľahneš si ku mne?“ navrhol. „Stavím sa, že s tebou mi bude hneď oveľa lepšie.“ Potľapkal matrac vedľa seba.

Bonnie zaváhala. Bolo to priveľké pokušenie. Už-už sa k nemu chcela schúliť, keď ju vyrušilo ostré zaklopanie na dvere.

Bonnie kývla Zanderovi, nech si ľahne naspäť, pretože sa očividne chystal zdvihnúť. „Ja otvorím,“ povedala. „Aj tak to bude asi niekto z tvojich kamošov.“ Niežeby sa jeho druhovia zo svorky zvykli obťažovať klopaním – no teraz možno predpokladali, že u Zandera je Bonnie, tak si výnimočne spomenuli na lepšie spôsoby.

Kým prešla Bonnie k dverám, dôrazné klopanie sa zopakovalo. „Čo je, horí? Veď už idem,“ zamrmlala si popod nos a otvorila dvere.

V chodbe, s rukou zdvihnutou a pripravenou na klopanie, stál niekto, koho v živote nevidela. Dievča s plavými polodlhými vlasmi. Z pravidelnej útlej tváričky vyžarovalo presne také isté prekvapenie, aké prežívala Bonnie.

„Je tu Zander?“ zamračene sa spýtala návštevníčka.

„Ehm…“ Bonnie to vyviedlo z rovnováhy. „Hej, ale práve je…“

Vtedy sa za ňou objavil Zander osobne. „Ahoj, Shay,“ pozdravil trochu neistým hlasom, ale usmieval sa. „Čo tu robíš?“

To dievča – Shay, čo je to za meno? pomyslela si Bonnie – namiesto odpovede významne pozrelo na ňu a Zander sa začervenal. „Aha,“ povedal. „Bonnie, toto je Shay, kamarátka z domu. Shay, toto je moja priateľka Bonnie.“

„Teší ma, Bonnie,“ chladne povedala Shay a zdvihla obočie. Očami pátravo prešla po Zanderovom nahom trupe, na chvíľu sa zdržala pri fialovej sinke a jemu sa líca sfarbili dočervena. „Máš robotu?“ spýtala sa ho.

„Poď dnu,“ vyzval ju a cúvol od dverí. Siahol si po tričko. „Len som si… dával ľad na plece.“

„Aj mňa teší,“ trochu neskoro zareagovala Bonnie a ustúpila, aby Shay mohla prejsť popri nej. Odkedy má Zander okrem kamarátov aj kamarátky? Teda okrem Bonnie a okrem jej priateliek? Dosiaľ mala dojem, že Zander žije v čisto mužskom svete.

„Potrebujem s tebou hovoriť. Osamote,“ povedala Shay Zanderovi, veľavýznamne naňho pozrela a potom ukázala očami na Bonnie.

Zander prevrátil oči. „Si fakt nenápadná, Shay,“ povedal. „No nemusíš. Bonnie už vie o mne aj o celej svorke.“

K jednému nadvihnutému obočiu sa pridalo druhé. „Myslíš si, že je to múdre?“ spýtala sa Shay.

Zander vykrivil ústa do poloúsmevu, ktorý uňho Bonnie zbožňovala. „Ver mi, že to nie je to najčudnejšie, čo sa kedy Bonnie dozvedela,“ vyhlásil.

„Okej,“ vzdychla Shay. Venovala Bonnie dlhý zamyslený pohľad a Bonnie vzdorovito vysunula bradu a pohľad jej opätovala. Shay napokon mykla plecom. „V poriadku, asi som pred časom stratila právo rozdávať ti rady,“ povedala a potom stíšila hlas, akoby sa bála, že z chodby niekto načúva. „Poslala ma Vlčia veľrada,“ začala. „Jej členom sa nepáči, čo sa dozvedeli o upíroch v Dalcreste. A povedali si, že by som vám mohla pomôcť. Trochu vás… nasmerovať.“

Zander zaťal zuby. „Vďaka, so smerom nemáme žiadny problém,“ zafučal.

„Nebuď taký,“ chlácholila ho Shay. „Nechcem tu zo seba robiť alfa samicu.“ Vystrela ruku a jemne sa mu dotkla predlaktia. Chvíľu tam ruku nechala. „Aspoň som mala dôvod prísť za tebou,“ povedala o niečo nežnejšie. „Je mi ľúto, ako to medzi nami naposledy dopadlo.“

Bonnie pozrela na seba. Shay sa tak sústredila na Zandera, že jej zišlo na um, či sa náhodou nevyparila – keď si tí dvaja očividne myslia, že sú tu sami. No kdeže, bola tu úplne jasne.

„Jaj,“ mykla sa. Všetko, čo Shay povedala, jej zrazu dávalo zmysel. „Ty si vlkolačka.“

Mala si to všimnúť hneď – hoci Shay mala elegantný dámsky účes a jemné črty tváre, pohybovala sa rovnako ako Zander a jeho svorka. Plavne a dôrazne, akoby si bola stále vedomá každého svalu vo svojom tele, a pritom naň nemusela myslieť. Aj Zandera sa dotýkala tak ako jeho kamaráti – akoby jeho telo bolo súčasťou jej tela.

On sa tak Bonnie nedotýkal. Niežeby sa Bonnie nepáčilo, ako sa jej dotýka, lebo to bolo fajn a rozhodne sa v jeho rukách cítila ako to najvzácnejšie, čo kedy objímal. Lenže aj tak to bolo iné.

Nemal kto načúvať, ale Shay zagánila na Bonnie. „Buď ticho,“ zasyčala.

„Prepáč,“ povedala Bonnie. „Len som netušila, že medzi pôvodnými vlkolakmi sú aj dievčatá.“

Shay sa uškrnula. „No jasné. Ako by inak prichádzali na svet malí pôvodní vlkolaci?“

„Vlčia veľrada nás zvyčajne v mladom veku rozdelí na svorky. Chalanov a baby zaraďuje osobitne. Myslia si, že v zmiešanej svorke sa jej členovia nedokážu sústrediť na svoje úlohy.“

„Asi im nedošlo, že niektorí z nás sa vedia rozptýliť aj inak,“ kyslo zahlásila Shay. Stále chladne pozorovala Bonnie, no Bonnie mala za sebou príliš drsný rok, aby sa dala komandovať od nejakej dôležitej a panovačnej baby.

Práve sa jej chystala povedať, aby sa správala normálnejšie, keď ju Zander chytil za ruku. Zrejme vycítil, že Bonnie sa ježí.

„Počúvaj, Shay. Naozaj si potrebujem oddýchnuť,“ povedal rýchlo. „Porozprávame sa neskôr, dobre? Zavolaj mi alebo hociktorému z chalanov a dohodneme sa.“ Bonnie sa zdalo, že Shay sa zatvárila prekvapene, no potom už Zander vyprevadil návštevníčku z miestnosti a zatvoril za ňou dvere.

„Aha. Takže… kamarátka z domu?“ po chvíli mlčania sa spýtala Bonnie. „Neviem, ale tuším si ju ešte nespomínal.“

„Uhm,“ prikývol Zander. Sklopil zrak a rozkošné dlhé mihalnice sa mu obtreli o líca, keď odvracal pohľad od Bonnie. Jeho krása by ju bola rozptýlila, ale Bonnie mala dojem, že Zander zároveň vyzeral veľmi previnilo.

Žalúdok jej stisla zlá predtucha. „Netajíš mi náhodou niečo?“ spýtala sa ho. Zander prestúpil z nohy na nohu, začervenal sa a Bonnie sa od nervozity stiahlo celé brucho. „Sľúbili sme si, že pred sebou nebudeme nič tajiť, jasné?“

Zander vzdychol. „Len si myslím, že to bude vyzerať, akože je to dôležité. A pritom nie je,“ povedal.

„Zander,“ povedala Bonnie.

„Vlčia veľrada chcela, aby som chodil so Shay,“ priznal sa Zander. Spod mihalníc na ňu váhavo pozrel. „No, ehm, asi si mysleli, že z nás bude pár. Že keď skončíme školu, možno sa vezmeme a budeme mať spolu malých vlkolakov. Podľa nich by sme sa k sebe hodili.“

Bonnie zažmurkala. Mozog mala ako otupený. Zander a Shay rozmýšľali nad svadbou?

„Lenže nám to spolu nevyšlo,“ rýchlo dodal Zander. „Nejako to medzi nami neklaplo. Stále sme sa hádali. A tak sme sa rozišli.“

„Aha,“ hlesla Bonnie. Bola taká zaskočená, že ani poriadne nevládala rozprávať. „Takže Vlčia veľrada rozhoduje o tom, s kým máte uzavrieť manželstvo?“ spýtala sa napokon a vybrala tú najvšeobecnejšiu z otázok, ktoré jej vírili hlavou.

„Pokúšajú sa o to,“ povedal Zander a utrápene na ňu pozrel. „Nemôžu… nemôžu ma prinútiť k niečomu, čo nechcem. Ani oni by to nechceli. Sú féroví.“ Upieral na ňu oči farby tropickej oblohy, nesmelo sa usmial a na pleciach cítila jeho teplé dlane. „Milujem len teba, Bonnie,“ povedal. „Ver mi.“

„Verím ti,“ povedal Bonnie. Bola to pravda – videla to Zanderovi v očiach. Aj ona ho milovala. Keď ho objala, Zander sa trochu mykol, Bonnie si spomenula na jeho rany a trochu uvoľnila zovretie. „Neboj sa,“ šepla.

No aj keď obrátila tvár k Zanderovi, aby ho mohla pobozkať, v duchu sa jej stále ozývalo to slovo a zachvela sa od úzkosti.

Uhm.

Stefan a Elena sa stúlili na jeho posteli, Elena si mu oprela hlavu o plece. Stefan sa pod jej dotykom uvoľnil, cítil na líci jej hebké vlasy. Elena je zatiaľ v bezpečí. Teraz je v Stefanovom náručí a nič jej nemôže ublížiť. Pevnejšie ju objal.

„Dostane sa Chloe z toho?“ spýtala sa Elena.

Stefan sa neveriacky zasmial a Elena naňho s úsmevom pozrela. „Čo je?“ spýtala sa.

„Robíš si starosti o Chloe,“ povedal Stefan. „Klaus sľúbil, že ťa zabije, a teba zaujíma, či sa z toho dostane Chloe, ktorú si ako človeka ani poriadne nepoznala.“ Nemalo ho to prekvapiť. Elena je ako z ocele. Nič pre ňu nie je dôležitejšie, ako ochraňovať svojich priateľov, svoje mesto, svet.

Možno, pomyslel si Stefan, bola vždy Strážkyňa.

„Neprestala som myslieť na to, čo povedal Klaus,“ priznala sa Elena a Stefan cítil, ako sa jej zachvelo telo. „Bojím sa. Nemôžem však prestať myslieť na druhých. Matt potrebuje Chloe, takže na nej záleží aj mne. Obávam sa, že už možno nezostáva veľa času. Všetci by sme mali byť s ľuďmi, ktorých milujeme.“ Pobozkala Stefana, len sa im zľahka dotkli pery. Keď znovu prehovorila, chvel sa jej hlas. „Práve sme sa znovu našli, Stefan. Nechcem o nič prísť. Chcem byť stále s tebou.“

Stefan ju pobozkal, tentoraz vášnivejšie. Milujem ťa, povedal jej mlčky. Položil by som za teba život.

Elena prerušila bozk a usmiala sa naňho. V očiach mala slzy. „Viem,“ povedala. „Aj ja ťa veľmi milujem, Stefan.“ Odhrnula si vlasy a nastavila mu dlhé štíhle hrdlo. Stefan zaváhal – bolo to už tak dávno, ešte predtým, ako sa rozišli –, ale pritiahla ho k sebe.

Od Eleninej krvi – takej omamnej, plnej života, že chutila ako šampanské aj ako sladký nektár – sa Stefanovi zakrútila hlava a zaplavilo ho teplo. Neboli medzi nimi hranice, neboli medzi nimi steny, a pocítil údiv nad neochvejnou nehou, ktorú v Elene našiel.

Zaspali si v náručí. Zo všetkých strán ich ohrozovala tma, ale túto noc budú spolu, budú svetlom jeden pre druhého.

10

„Bezhlavé telo, ktoré minulý týždeň našli v lese neďaleko Dalcrestu, identifikovali ako Ethana Crana, študenta tejto školy,“ ohlásila pekná moderátorka ranných správ a vážne pritom zmraštila čelo. „Polícia ešte nevydala oficiálne vyhlásenie, či sa Crane stal obeťou vraždy, alebo nejakej bizarnej nehody, ale podľa rozdielneho charakteru rán sa dá usudzovať, že Cranova smrť nesúvisí s nedávnymi útokmi zvierat v týchto lesoch.“

Moderátorka sa už venovala ďalšej správe a Meredith zlostne prepla kanál.

„Určite si myslia, že ľudia, čo pozerajú správy, sú slabomyseľní,“ zamrmlala. „Ako môže niekto pri bizarnej nehode v lese prísť o hlavu?“

Študentská klubovňa bola prázdna, sedeli tu len oni: Elena, Bonnie, Meredith, Stefan a Zander. Napriek tomu Elena stíšila hlas a ostražito sa poobzerala, kým odpovedala: „Nechcú, aby sa panika šírila ešte väčšmi ako doteraz.“

Aj táto prázdna klubovňa ukazuje, ako sa všetci boja, pomyslela si Elena. Prvé týždne školy tu bývalo po večeroch plno, chalani a dievčatá sem prichádzali na televíziu, flirtovať alebo niektorí aj študovať.

Teraz sa všetci radšej zdržiavali vo svojich izbách – veď čo ak niekto z ich priateľov je v skutočnosti vrah? Elena bola tiež napätá. Spolu s kamarátmi stále kontrolovali zbrane a odhadovali, čo urobí Klaus. A predsa, aspoň pokiaľ to mohli zistiť, zatiaľ neurobil nič.

„Tento týždeň zrušili môj psychologický seminár,“ povedala Bonnie. „A na angličtinu už skoro nikto nechodí. Strašne veľa ľudí jednoducho odišlo.“ Zaváhala a pozrela sa hnedými očami na Elenu, potom na Zandera. „Otec ma volá domov a pýta sa, či by mi nemohli vrátiť školné. Vraj by som sa sem mohla vrátiť o rok – ak dovtedy vyriešia tie vraždy a zmiznutia,“ priznala sa.

„Hádam len nepôjdeš domov?“ zhíkla Elena. Vedela, že Bonnie a jej staršie sestry majú otca, ktorý sa o ne prehnane bojí, takže táto novinka ju neprekvapila.

„Pravdaže nie,“ vyhlásila Bonnie. „Potrebujete ma tu, nie?“ Pritisla sa k Zanderovi, oprela si hlavu o jeho hrudník a obrátila usmiatu tvár dohora. On jej úsmev úprimne opätoval a Elena pocítila, že aj ona sama sa usmieva. Zander vôbec nebol jej typ, na to bol príliš výbojný, ale aj tak sa tešila, že Bonnie chodí s chalanom, ktorý ju zbožňuje a v jej prítomnosti len tak žiari. Stefan si odkašlal, aby mu venovali pozornosť. „Neviem, kde loví Klaus, no nemyslím si, že telá, čo sa našli v lese, patrili ľuďom, ktorých zabil on. Správy tvrdia, že stopy na nich sú ako po útokoch zvierat a…“ Pozrel sa na zem a mierne sa začervenal. „No, podarilo sa mi ovplyvniť policajta, aby pre mňa zistil, čo vlastne polícia na tých mŕtvolách videla. A vyzerá to naozaj na útok nejakého zvieraťa, preto si nemyslím, že tú verziu si polícia vymyslela na upokojenie verejnosti.“

„Okej, ty si myslíš, že tých ľudí zabíjajú nedávno premenení upíri? Nie niekto taký skúsený ako Klaus?“ spýtala sa Elena. Stefan jej pozrel do očí a hneď vedela, že myslia na to isté: A ani nikto taký skúsený ako Damon. Zaplavila ju obrovská vlna úľavy.

Ak by Damon prekročil tú hranicu, ak by znovu začal zabíjať ľudí, čo by urobili? To netušila. Nevedela si predstaviť, že ho zradia, vydajú ostatným alebo sami zneškodnia. Medzi Stefanom a Damonom sa toho tak veľa zmenilo! Elena vedela, že Stefan by teraz brata už ochraňoval. Postavil by sa na jeho stranu proti komukoľvek. Azda okrem Eleny.

No zatiaľ to nedošlo až sem. A nikdy ani nedôjde, pomyslela si odhodlane. Damon sa možno raz prestal ovládať, ale, našťastie, nespôsobil tragédiu. Dievča sa z toho vylízalo. A teraz vraždia upíri, ktorých premenil Ethan.

Meredith ju zamyslene pozorovala a v sivých očiach sa jej zračil súcit. „Klaus možno nevraždí, ale aj tak zomierajú ľudia,“ ticho povedala. Elena sa mykla. Došlo jej, že dala najavo svoju úľavu. Meredith našťastie nepochopila, že ide o Damona. „Nevieme, akú hru Klaus rozohral alebo aké má plány, až kým nám to neoznámi,“ pokračovala Meredith. Na líce jej spadol tmavý prameň vlasov a ona si ho zasunula za ucho. „Môžeme sa však zamerať na upírov vitalistov. Nepomohlo, že sme chodby naplnili plynom, a viac plynu nezískame, ak neobjavíme omnoho viac železníka, ako máme teraz v zásobe. Navrhujem teda, aby sme pravidelne hliadkovali a strážili v areáli, nech sú študenti v bezpečí.“

Zalovila v ruksaku a vytiahla z neho mapu areálu, popísanú červenými poznámkami. Prstom ukázala na jednu oblasť. „Tu som označila ich loviská a myslím si, že hliadkovať by sme mali v lese a na ihriskách na okraji areálu. Musíme sa dobre zorganizovať a každú noc vysielať do terénu hliadky, v ktorých bude dosť silných bojovníkov, nech môžeme prípadne poraziť aj celú skupinu mladých upírov.“

„A čo cez deň?“ chmúrne sa spýtala Bonnie a siahla po mapu. „Všetci predsa majú pri sebe lazurit, nie? Môžu loviť hocikedy.“

Stefan sa pri Elene na pohovke nervózne pohniezdil. „Hoci ich slnečné svetlo nemôže zabiť, predpokladám, že počas dňa sa budú skôr skrývať,“ vysvetlil. „Slnko je aj pre upírov, ktorí nosia lazurit, nepríjemné. Prirodzeným prostredím pre upíra je noc. Kto nemusí, nechodí von cez deň.“

Elena naňho prekvapene pozrela, ale nič nepovedala. Stefan cez deň chodieval po svete s ňou a v noci spával. Takže aj on tým trpí? Až tak sa zmenil, aby mohol byť s Elenou?

„V poriadku, takže zatiaľ stačí hliadkovať v noci,“ povedala Meredith.

Zander sa zadíval na mapu, jeho platinovoplavá hlava sa ocitla blízko Bonniinej ryšavej. „Niektoré hliadky prevezmem ja s chalanmi,“ povedal. Stefan prikývol a Meredith pozrela na Elenu. Sivé oči metali blesky. „Hej, a čo Damon?“ spýtala sa. „Zišiel by sa nám.“

Elena zaváhala a Stefan si pri nej odkašlal. „Môj brat je teraz zaneprázdnený,“ povedal. „Ak sa to zmení, dám vám vedieť.“

Meredith stisla pery. Elena si vedela predstaviť, čo sa kamarátke preháňa v mysli: Damon bol protivný, no aspoň bol tu, bol k dispozícii, počas leta aj jesene sa ukázal ako užitočný spojenec. A teraz, keď sa všetko okolo nich rúca a prepadáva do chaosu, si len tak zmizne?

Ak si to Meredith naozaj myslela, nič nepovedala, len prižmúrila oči a zhlboka vzdychla. Potom sa opýtala: „A čo ty, Bonnie? Dokážeš našim hliadkam pomôcť svojimi čarami?“

„Ovládam zopár ochranných zaklínadiel, ktoré by vám mohli byť užitočné,“ nahlas uvažovala Bonnie. „Zatelefonujem pani Flowersovej a uvidíme, čo nám ešte odporučí.“

Elena sa na kamarátku usmiala. Bonnie objavila nielen svoj čarodejnícky talent, ale spolu s ním aj nové sebavedomie. Teraz zachytila Elenin pohľad a opätovala jej úsmev.

„Porazíme ich, Elena, však?“ ticho sa opýtala. „Aj Klausa, ak sa ukáže.“

„Jasné, raz sme to už predsa dokázali,“ prehodila Elena akoby nič. Bonnie zvážnela a Meredith znovu vzala do rúk mapu a zamyslene ju obracala. Stefan chytil Elenu za ruku. Všetci vedeli, koľko museli pre tú prvú porážku Klausa obetovať. Vtedy sa museli spojiť Damon, Stefan a celá armáda duchov z Fell’s Church. Mŕtvi vojaci vstali zo zeme, na ktorú padli v boji. Nie, toto už nezopakujú. A aj tak vtedy takmer neprežili.

„Dnes sme silnejší,“ neveľmi presvedčivo sa ozvala Bonnie. „Však?“

Elena sa prinútila usmiať. „Samozrejme,“ prikývla. Meredith ju chytila za ruku a Elena si vydýchla. Z jednej strany cítila lásku a silu od Stefana, z druhej strany to isté od svojej priateľky. Bonnie hrdo zdvihla hlavu a na drobnej tváričke sa jej objavil vzdor. Zander sa vedľa nej vystrel.

„Keď sme spolu, sme neporaziteľní,“ povedala im Elena, a ako sa tak dívala na ich rozhodné tváre, takmer tomu aj uverila.

11

Elena si obúvala svoje najodolnejšie topánky – ideálne na nočné obchôdzky po lese –, keď jej zazvonil telefón.

„Haló?“ ozvala sa a pozrela na hodiny. O necelých päť minút sa mala stretnúť so Stefanom a s troma Zanderovými druhmi, aby spolu hliadkovali v areáli. Prichytila si telefón medzi ucho a plece a narýchlo šnurovala topánky.

„Elena.“ Jamesov hlas k nej doľahol z diaľky a plný nadšenia. „Mám dobré správy. Prišiel Andrés.“

Elena zmeravela a prsty sa jej div nezamotali do šnúrok. „Aha,“ hlesla. Takže pozemský Strážca je v Dalcreste? Preglgla a prehovorila istejším hlasom: „Chce sa so mnou stretnúť hneď teraz? Niekam odchádzam, ale mohla by som…“

„Nie, nie,“ skočil jej do reči James. „Je vyčerpaný. No keby ste sem prišli zajtra ráno okolo deviatej, rád by sa s vami porozprával.“ Stíšil hlas, akoby nechcel, aby ho ešte niekto počul. „Andrés je naozaj výnimočný, Elena,“ naradovane jej vysvetľoval. „Už sa neviem dočkať, kedy sa stretnete.“

Elena si stiahla vlasy do pevného praktického chvosta, zaďakovala Jamesovi a čo najrýchlejšie ukončila hovor. Vraj výnimočný, pomyslela si bez veľkého nadšenia. To môže znamenať čokoľvek. Nebeské Strážkyne, s ktorými sa stretla, boli tiež výnimočné a obrali ju o rodičov, o Silu. Zmrzačili ju. James si však podľa všetkého myslí, že Andrés je dobrý.

Pokúsila sa nemyslieť na pozemského Strážcu, keď klusala za ostatnými. Načo by si s ním teraz lámala hlavu? Onedlho ho uvidí na vlastné oči.

Stefan a vlkolaci ju čakali na kraji lesa. Tristan a Spencer sa už premenili do svojej vlčej podoby, nepokojne vetrili a naťahovali uši. Strapatý Jared, zatiaľ v ľudskej podobe, stál s rukami vo vreckách pri Stefanovi.

„Tak tu si,“ povedal Stefan, keď sa zjavila Elena, a krátko ju objal. „Si pripravená?“

Vybrali sa do lesa. Tristan a Spencer kráčali na bokoch skupinky, s hlavami aj chvostmi dovysoka zdvihnutými, jastrili očami na všetky strany. Areál a jeho okolie zažilo priveľa brutálnych útokov a Elena vedela, že vo svorke prevládli obavy, či vlkolaci nezanedbali svoje povinnosti, keď neochránili toľkých študentov. Chápala to, lebo spolu s priateľmi mala rovnaký pocit. Len oni vedeli, aká nadprirodzená hrôza tu striehne, len oni mohli proti nej niečo urobiť.

Bonnie, Meredith, Zander a ďalší dvaja z jeho svorky hliadkovali okolo ihrísk. Elena ľutovala, že pri sebe nemá Matta s jeho tichou a zaťatou silou, no on bol stále s Chloe. Stefan ich chodil každý deň kontrolovať a povedal, že Chloe robí pokroky, ale s nikým iným sa zatiaľ nemôže stretnúť.

Bola jasná noc plná hviezd – zatiaľ nič nenarušilo pokoj.

„Prepáč, že som meškala,“ povedala Elena Stefanovi a chytila ho pod pazuchu. „Na odchode ma zastihol Jamesov telefonát. Povedal mi, že je tu Andrés. Zajtra sa s ním stretnem.“

Stefan chcel niečo povedať, no vlci sa zastavili, nastražili uši a zadívali sa do diaľky. Stefan tiež zdvihol hlavu. „Preverte to,“ povedal im a Spencer s Tristanom už vzápätí uháňali do lesa. Stefan a Jared stáli ako sochy, sledovali ich postup, až kým sa z diaľky neozvalo vytie.

„Falošný poplach,“ preložil vlčie hlasy Jared a Stefan sa uvoľnil. „Len nejaký starý pach.“

Obaja vlci sa vrátili k nim so zdvihnutými chvostmi. Tristan a Spencer boli v ľudskej podobe veľmi rozdielni, ale ako vlci sa podobali – boli štíhli, siví a nie takí veľkí ako Zander, keď sa premenil. Ostatní tých dvoch rozoznali len vďaka čiernej srsti, ktorú mal Spencer na špičkách uší.

Jared sa pri pohľade na vracajúcich sa druhov zo svorky prihrbil a odhrnul si z očí dlhú ofinu. „Musím sa naučiť premieňať aj bez pomoci mesiaca,“ prehodil podráždene. „Ako človek sa cítim slepý. Neviem stopovať.“

„Mimochodom, ako to vlastne funguje?“ zvedavo sa spýtala Elena. „Prečo sa niekto z vás dokáže premeniť bez ohľadu na fázu mesiaca a niekto nie?“

„To si treba nacvičiť,“ mrzuto odvetil Jared a vlasy mu znovu padli do tváre. „Je to ťažké, každý sa to dlho učí a ja som to zatiaľ nezvládol. A dokážeme sa naučiť aj to, ako sa nepremeniť, hoci je spln mesiaca, ale to je ešte ťažšie a vraj to bolí. Robíme to iba vtedy, keď je to nevyhnutné.“

Spencer znovu zavetril a krátko štekol. Jared sa zasmial, ani nič netlmočil. Stefan sa obrátil a pozrel sa tam, kam hľadeli oni. Elene zišlo na um, čo Stefan a vlci – ešte aj Jared – cítia v nočnom vzduchu, a ona to nevníma. Uvedomila si, že je tu jediná zástupkyňa ľudskej rasy. Takže je medzi nimi ako slepá.

„Nemám ísť s tebou?“ spýtal sa jej Stefan, keď znovu vykročili. „Myslím za Andrésom.“

Elena pokrútila hlavou. „Vďaka, no mám pocit, že to musím absolvovať sama.“ Ak sa má stať niečím novým, musí mať dosť vnútornej sily, aby tomu čelila sama.

Celú noc hliadkovali v lese a neobjavili ani upírov, ani telá. Len čo sa nad obzorom objavili ranné zore, Elena si všimla, že už bez ťažkostí vidí dvoch vlkov, ako kráčajú pri nej s nízko sklonenými hlavami. Bola taká ospanlivá, že sa musela opierať o Stefana, a sústredila sa len na to, aby kládla jednu nohu pred druhú. Spencer a Tristan v tej chvíli prudko zdvihli hlavy a rozbehli sa. Pod sivou kožušinou sa im napínali štíhle svaly.

„Zacítili upírov?“ spýtala sa Elena Jareda. Bola vyplašená, on však pokrútil hlavou.

„Nie, zavetrili ostatných,“ odvetil a už sa aj on dal do behu. Elena by ho v nijakom prípade nedohonila.

Keď spolu so Stefanom vyšli na najbližší mierny kopec, Elena uvidela kraj lesa a pred sebou v diaľke celý univerzitný areál. Bola taká ustatá, že si vôbec neuvedomila, ako prešli celý okruh a vrátili sa na miesto, z ktorého vyrazili. V polovici cesty z kopca sa Spencer a Tristan zdravili s veľkým bielym vlkom, teda Zanderom, a s iným sivým vlkom. Nadšene krútili chvostmi a Jared sa už blížil k nim. Bonnie, Meredith a ďalší člen Zanderovej svorky, ktorý zostal v ľudskej podobe, sa prizerali. Bonnie čosi povedala a mávla rukou. Vlkolaci, či už v ľudskej, alebo vlčej podobe, sa ako jeden zvrtli a utekali späť do lesa. Viedol ich Zander.

„Čo to bolo?“ spýtala sa Elena, keď spolu so Stefanom prišli k Bonnie a Meredith.

„Ach, služba sa skončila, takže sa potrebujú ešte vyblázniť,“ prehodila Bonnie. „Povedala som Zanderovi, že to už bez nich zvládneme. Tak čo, našli ste niečo?“

Elena pokrútila hlavou. „Všade bol pokoj.“

„Jasné, aj na našom území,“ prikývla Meredith. Kráčali k internátu a ona energicky mávala palicou. „Možno sa tí noví upíri spamätali z pobláznenia po premene a načas si dajú s najhorším vraždením pokoj.“

„Dúfam,“ povedal Stefan. „Možno ich nájdeme skôr, ako ešte niekto zomrie.“

Bonnie sa striasla. „Viem, je to hlúpe,“ hlesla, „no takmer si prajem, aby už Klaus vykonal to, čo si naplánoval. Stále som ako na ihlách. Mám pocit, že ma pozoruje z tieňov.“

Elena vedela, ako to Bonnie myslí. Klaus sa sem vrátil kvôli nim. Vedela to, cítila na svojich perách jeho ľadové ústa ako hrozivý prísľub. Veď sme ho už raz porazili, presviedčala samu seba. No nedarilo sa jej to. Akoby jej nejaký hlas nad všetky pochybnosti oznamoval, že život, ktorý dosiaľ viedla, sa chýli ku koncu.

„Prepáčte mi to,“ impulzívne sa obrátila k Bonnie. „Klaus ma chce potrestať, a preto ste aj vy v ohrození. Môžem za to ja a už ani nemám nadprirodzenú Silu, aby som vás ochránila.“

Bonnie na ňu vytreštila oči. „Nebyť teba, Klaus by nás bol už dávno zničil,“ odvrkla.

Stefan prikývol. „Nikto ti to nedáva za vinu.“

Elena otupene zažmurkala. „Hm, asi máte pravdu,“ neisto povedala.

Bonnie prevrátila oči. „Ak si si to náhodou nevšimla, nie sme až takí nemožní.“

„Ak sa chceš pripraviť na boj s Klausom, možno by si mala popracovať na nadprirodzených schopnostiach, aké majú Strážkyne,“ nadhodila Meredith.

Nad areálom vychádzalo teplé slnko a Elena sa inštinktívne vystrela, spomalila a obrátila k lúčom unavenú tvár. Meredith má pravdu, uvedomila si. Ak chcem pomôcť ochrániť priateľov aj školu, musím byť silnejšia. Musím sa stať Strážkyňou.

Elena si dopriala len niekoľko hodín spánku a potom sa domotkala do jedálne po kávu. S pohárom v ruke kráčala smerom k Jamesovmu domu, ktorý stál za hranicami univerzitného areálu, a pokúšala sa rozpamätať na to málo, čo sa o Andrésovi dozvedela. James jej povedal, že Andrés má dvadsať rokov, a keď mal dvanásť, Strážkyne ho vytrhli z rodiny.

Aké stopy to na ňom zanechalo? uvažovala Elena. Strážkyne, s ktorými sa na Nebeskom súde stretla, brali svoje povinnosti neuveriteľne vážne. Andrés však určite veľa vie o nadprirodzených schopnostiach a povinnostiach, čo vyplývajú zo strážcovstva. A určite sa oňho, prinajmenšom telesne, dobre starali.

No predsa len, ako sa asi ľudské dieťa zmení, keď ho vychovajú také chladné, bezcitné stvory, ako sú Strážkyne? Pri tej predstave Elene naskočila husia koža.

Keď zastala pred Jamesovými dverami, očakávala, že pozemský Strážca ju chladne, pohrdlivo pozdraví, a potom jej možno milostivo prezradí presne to, čo uzná za vhodné. Nič viac.

Nuž, tak sa naučí, že s Elenou nikto nebude zametať. Nepodarilo sa to ani všetkým Strážkyniam na Nebeskom súde. Nebolo v ich moci presvedčiť Elenu, aby ich poslúchla. A Andrés bude iba jeden… Elena odhodlane zazvonila pri Jamesových dverách.

James otvoril a tváril sa vážne, ale nie ustráchane. Vo vytreštených očiach mu sídlil úžas, akoby videl niečo, čomu celkom nerozumel, pomyslela si Elena.

„Nech sa páči, moja milá. Teším sa, že ste tu.“ Mávol rukou, nech ho Elena nasleduje, a prevzal od nej prázdny pohár od kávy. „Andrés je v záhrade za domom.“ Odprevadil ju krížom cez svoj malý a neskutočne čistý dom a potom ju zadným vchodom vyprevadil von.

Dvere sa za ňou zatvorili a Elena si s prekvapením uvedomila, že ju tu James nechal samu.

Dvor bol zaliaty zlatistým a zelenkastým svetlom – to slnko presvitalo cez rozložitý buk. Na trávniku pod stromom sedel mladý tmavovlasý muž a teraz zdvihol hlavu, aby sa pozrel na Elenu. Keď sa im stretli pohľady, Elena pocítila, ako ju opúšťa nervozita. Pocítila obrovský pokoj. Usmiala sa, ani sama nevedela prečo.

Andrés nenáhlivo vstal a prikročil k nej. „Pozdravujem ťa, Elena,“ povedal a objal ju oboma rukami.

Spočiatku sa od prekvapenia celá napla, no potom ňou preniklo upokojujúce teplo a rozosmiala sa. Andrés ju pustil a pridal sa k jej smiechu. V tom jeho znela čistá radosť.

„Prepáč,“ pokračoval plynulou angličtinou, no s miernym juhoamerickým prízvukom. „Ja len, že som ešte nestretol iného pozemského Strážcu a… mal som pocit, že ťa dobre poznám.“

Elena prikývla a v očiach ju zaštípali horúce slzy. Cítila medzi nimi spriaznenosť, spojenie rozvibrované energiou a radosťou. Naradovane si uvedomila, že to nie sú iba emócie vyslané od Andrésa. Vychádzali aj z nej, jej vlastné šťastie sa obracalo k nemu. „Mám pocit, akoby som prvý raz po dlhom čase našla príbuzného,“ povedala mu. Stále sa na seba museli usmievať. Andrés ju chytil za ruku, potiahol ju k stromu a spolu sa tam posadili na lavičku.

„Isteže, mal som Sprievodcu,“ povedal. „Môjho milovaného Javiera, ktorý ma vychoval. No vlani umrel…“ Andrésova tvár náhle odzrkadľovala obrovský smútok a hnedé oči mu plávali v slzách. „Odvtedy som sám.“ Znovu sa však usmial. „Ale teraz si tu ty a ja ti môžem pomôcť tak, ako Javier pomohol mne.“

„Javier bol Strážca?“ Elenu to prekvapilo. Andrés mal Javiera očividne rád a láska sa jej so Strážcami rozhodne nespájala.

Andrés naznačil, že ho striaslo. „To by ešte chýbalo!“ zvolal. „Strážcovia a Strážkyne chcú svetu len dobre, ale sú strašne chladní, vieš? Neviem si predstaviť, ako by mohli vychovávať dieťa. Nie, Javier bol jednoducho Sprievodca. Dobrý, múdry človek, ale len človek. Vlastne to bol kňaz a učiteľ.“

„Aha.“ Elena sa zamyslela. Odtrhla steblo trávy, pomaly ho rozdelila na kúsky, potom si pozrela na ruky. „Myslela som, že deti, ktoré Strážkyne odoberú rodičom, aj samy vychovajú. Ja som… Moji rodičia ma nechceli odovzdať. Keby som sa k nim bola dostala ako malá, asi by som tiež mala Sprievodcu.“

Andrés vážne prikývol. „James mi opísal vašu situáciu,“ povedal. „Je mi ľúto, čo sa stalo tvojim rodičom. Žiaľ, neviem ti to nijako vysvetliť. No keďže nemáš prideleného Sprievodcu, len dúfam, že to, čo viem, ti trochu pomôže.“

„Aj ja,“ riekla Elena. „Inak, ďakujem. Naozaj si to cením. Vieš…“ Zaváhala a roztrhla ďalšiu trávu. Áno, niečo jej vŕtalo v hlave. Len ťažko by sa na také čosi pýtala cudzieho, ale mimoriadna spriaznenosť, ktorú cítila medzi sebou a Andrésom, ju zbavila rozpakov. „Čo myslíš, bolo by lepšie, keby sa ma boli rodičia vzdali? Si rád, že ťa Strážkyne uniesli od rodiny?“

Andrés sa oprel hlavou o strom a vzdychol. „Nie,“ priznal. „Za rodičmi som stále smútil. A nie som rád, že sa ma vzdali. No brali to tak, že nepatrím im, ale Strážkyniam. Takže teraz ich už nikdy neuvidím.“ Pozrel na ňu. „Na druhej strane, obľúbil som si Javiera a bol som rád, že je niekto so mnou, keď som prechádzal premenou.“

„Premenou?“ Elena sa vystrela a vo svojom hlase náhle začula paniku. „Akou premenou?“

Andrés sa na ňu usmial a Elena sa pod hrejivým pohľadom jeho očí napriek všetkému uvoľnila.

„To bude v poriadku,“ povedal ticho a Elena mu sčasti uverila. Andrés sa tiež vystrel a objal si rukami kolená. „Nemáš sa čoho báť. Keď dostaneš svoju prvú strážcovskú úlohu, príde za tebou Najvyššia Strážkyňa a všetko ti vysvetlí. Schopnosti sa ti začnú rozvíjať až s tou úlohou. A kým ju neuzavrieš, nebudeš myslieť na nič iné. Ovládne ťa vedomie, že ju musíš splniť. Keď bude úloha hotová, Najvyššia Strážkyňa ťa opustí a oslobodí ťa od toho nutkania.“ Pokrčil plecami a v očiach sa mu objavil ostych. „Ja som mal zatiaľ málo úloh, no keď sa skončili, nevedel som sa už dočkať ďalšej. A schopnosti, ktoré sa mi pri každej úlohe rozvinuli, som si ponechal.“

„To je tá premena?“ pochybovačne sa spýtala Elena. „Myslí sa tým rozvoj mojich nadprirodzených schopností?“ Chcela mať nadprirodzenú Silu, aby porazila Klausa, no nepáčila sa jej predstava, že sa zmení. Že ju k tomu niekto donúti.

Andrés sa usmial. „Práca Strážkyne ťa posilní. Dá ti viac múdrosti a moci. No neboj sa, zostaneš sama sebou.“

Elena preglgla. Práve v tom spočíval základ jej plánu. Nadprirodzené schopnosti sa jej v boji proti Klausovi zídu, no ona ich potrebuje už teraz, nemôže čakať, kedy sem dorazí nejaký šéf Strážcov.

„A môžem tie schopnosti v sebe objaviť aj skôr, ešte pred prvou úlohou?“ opýtala sa. Andrés sa chcel spýtať, prečo ju to zaujíma. Ona však nedbala a pokračovala vo vysvetľovaní aj sama. „Je tu jedno monštrum,“ povedala. „Veľmi starý a veľmi krutý upír, ktorý chce zabiť mňa aj mojich priateľov. A zrejme aj veľa iných ľudí. Čím viac toho proti nemu môžeme použiť, tým lepšie.“

Andrés s úprimným záujmom prikyvoval. „Zatiaľ nemám ktovieaké bojové schopnosti, ale pomôžem vám, ako len budem vedieť. Žiadni dvaja Strážcovia či Strážkyne nemajú rovnaké nadprirodzené schopnosti. No tie tvoje sa určite dajú nejako objaviť a naštartovať.“

Elena sa rozžiarila. Ak by sa k schopnostiam, ktoré jej dali Strážkyne, dostala aj sama, už by nebola nástrojom v ich rukách, stala by sa zbraňou. A patrila by len sebe. „Mohol by si mi porozprávať, ako si naštartoval svoje schopnosti?“ spýtala sa.

„Jasné.“ Andrés sa so skríženými nohami posadil na trávnik. „Najskôr musíš pochopiť,“ povedal, „že Kostarika je celkom iná ako táto krajina.“ Kývol rukou okolo seba, ukázal na malý dvor a dom, na rady domov vedľa nich a za nimi, na slnečnú, no chladnú jesennú oblohu. „Kostarika má veľa nedotknutej pôdy, ktorú zákony našej krajiny ochraňujú, aby tam mohli nerušene žiť zvieratá aj rastliny. Kostaričania často hovoria o čistom živote – pura vida. Keď to povedia, majú na mysli spojenie s prírodou. Ja to tak rozhodne myslím.“

„Určite je tam krásne,“ vzdychla.

Andrés sa zasmial. „To je jasné. A teraz sa asi v duchu pýtaš, prečo tu prednášam o ekológii, keď by som mal hovoriť o nadprirodzenej Sile. Dívaj sa.“

Zavrel oči a akoby zbieral sily. Potom položil obe ruky dlaňami na zem.

Čosi zašuchotalo, spočiatku tak tichučko, že si to Elena sotva všimla, no zvuk postupne silnel. Pozrela Andrésovi na tvár, uzavretú do seba, sústredenú na cieľ. Akoby stále načúval niečomu, čo jej unikalo.

Pred jej pohľadom sa tráva, v ktorej spočívali jeho ruky, začala rozrastať, spomedzi prstov mu vykukli steblá a stále sa predlžovali. Andrés otvoril ústa, sťažka dýchal. Nad nimi sa ozval vrzgot a Elena zdvihla zrak. Na dube sa rozvíjali nové lístky, ich svieža zeleň bola medzi žltkastým jesenným lístím veľmi zvláštna. Za ňou sa ozval tichý úder a Elena sa obzrela. Prikotúľal sa k nim okruhliačik. Poobzerala sa, uvidela celý kruh z okruhliakov a malých kamienkov. Všetky sa kotúľali k nim.

Andrésovi vstali vlasy dupkom, každý prameň iskril, nabitý energiou. Andrés vyzeral ako mocné božstvo dobra.

„Takže tak,“ povedal a otvoril oči. Uvoľnil sa. Zvuky rýchlo rastúcich rastlín a pohyb kamienkov ustali. Vo vzduchu však naďalej visela energia, akoby plná očakávania. „Dokážem sa napojiť na silu prírody, všetkého prirodzeného, a použiť ju pri obrane proti nadprirodzenému. Dokážem vrhnúť do vzduchu balvany, prikázať stromom, aby ich korene stiahli mojich nepriateľov pod zem. Moja Sila živí prírodu, príroda zvyšuje moju Silu. V Kostarike, kde je viac nespútanej prírody a divej energie ako tu, je to účinnejšie.

„Zdá sa, že je to dosť účinné aj tu,“ povedala Elena a zdvihla zo zeme hladký biely okruhliak. Začudovane ho obracala v prstoch.

Andrés sa uškrnul a skromne sklonil hlavu. „No, tak či onak, prvú úlohu som dostal, keď som mal sedemnásť rokov. To ma už Javier vyučoval asi päť rokov a bol som nedočkavý, chcel som mu dokázať, že niečo viem. V mojom meste nejaký tvor zabíjal mladé vydaté ženy. Najvyššia Strážkyňa, ktorá bola sama dosť desivá, veľmi mocná a veľmi prísna, ku mne prišla a vyhlásila, že mojou úlohou bude netvora vystopovať a zabiť.“

„Ako si ho našiel?“ opýtala sa Elena.

Andrés pokrčil plecami. „Nebolo to ťažké. Keď som dostal úlohu, niečo ma k tomu netvorovi ťahalo. Ukázalo sa, že je to démon v podobe čierneho psa. Čistokrvný démon, nie krížené stvorenie, ako je upír alebo vlkolak. Priťahovali ho výčitky svedomia, najmä také, ktoré vyvolávala nevera. Javier ma už predtým naučil používať nadprirodzenú Silu, ale keď som to prvý raz skutočne urobil, bolo to, akoby som do seba vtiahol celý svet. Predstav si, privolal som vietor a odfúkol som to psisko preč.“ Znovu sa na Elenu ostýchavo usmial.

„Možno ak by som sa pokúsila napojiť na prírodu, pomohla by mi odkliať moje nadprirodzené schopnosti,“ povedala Elena.

Andrés si pred ňou kľakol. „Zatvor oči,“ povedal a ona poslúchla. „Teraz,“ pokračoval a Elena pocítila, ako sa jemne dotýka jej líca, „musíš zhlboka dýchať a sústrediť sa na svoje spojenie so zemou. Určite máš iný talent ako ja, ale jeho korene sú v tejto krajine, kde si prišla na svet. V tom sa odo mňa nelíšiš.“

Elena pomaly, zhlboka dýchala. Sústredila sa na hlinu pod sebou, na teplé slnko na pleciach, na šteklenie trávy na nohách. Bolo to príjemné, ale žiadne mystické spojenie medzi sebou a okolitým svetom necítila. Zaťala zuby a snažila sa ešte väčšmi.

„Prestaň,“ milo jej povedal Andrés. „Si príliš napätá.“ Spustil jej ruku z líca a ona pocítila, že si sadá vedľa nej. Stehnom sa dotýkal jej stehna, chytil ju za ruku. „Skúsme to takto. Vyšlem do teba časť toho spojenia so zemou, ktoré mám. Zároveň si, prosím ťa, predstav, že sa ponáraš hlbšie do seba. Otvoria sa v tebe všetky dvere, ktoré sú zvyčajne zatvorené, a vypustia tvoju nadprirodzenú Silu.“

Elena si nebola celkom istá, ako si má predstaviť ponáranie do seba, ale znovu sa poriadne nadýchla a pokúsila sa o to. Vedome sa nútila uvoľniť. Predstavovala si, ako kráča po chodbe plnej zatvorených dverí, míňa jednotlivé dvere a tie sa postupne otvárajú. Ruku mala príjemne teplú a tam, kde sa dotýkala Andrésovej ruky, cítila mierne mravčenie.

Keď ešte mala svoje krídla, ktoré jej neskôr odobrali Strážkyne, cítila toho oveľa viac, či nie? Vtedy mala dojem, že skrýva nekonečný potenciál, stále žila s vedomím tých tuho poskladaných a mocných krídel, ktoré boli jej súčasťou a ktoré vedela v pravý čas rozopnúť.

Teraz nič mimoriadne necítila. Otvárajúce sa dvere boli len dielom jej predstavivosti. Elena zdvihla viečka. „Toto asi nefunguje…“ šepla.

„Aj mne sa zdá,“ ľútostivo prikývol a zadíval sa na ňu. „Prepáč.“

„Ty za to nemôžeš,“ riekla. „Viem, že sa mi pokúšaš pomôcť.“

„Áno.“ Andrés jej tuhšie zovrel ruku a zamyslene sa jej zadíval do očí. „Vizualizácia a relaxácia ti ktovieako nejdú,“ povedal. „Skúsme niečo iné. Budeme pracovať s tvojou potrebou niekoho chrániť.“

To jej už znelo sľubnejšie.

„Tak znovu zatvor oči,“ vyzval ju Andrés a Elena poslúchla. „Chcem, aby si myslela na zlo,“ povedal. „Mysli na zlo, ktoré si videla počas svojich dobrodružstiev, na zlo, proti ktorému musíš – musíme – bojovať.“

Elena otvorila myseľ spomienkam. Rozpamätala sa na Katherininu peknú a napoly šialenú tvár, ktorá sa pomykávala od zúrivosti, keď chniapala Damonovi po krvácajúcej hrudi. Na psy z Fell’s Church, keď sa s prázdnymi pohľadmi a vrčaním vrhali na svojich pánov. Na dlhé zuby Tylera Smallwooda, ktoré sa menili na tesáky, na jasot v jeho očiach, keď napadol Bonnie. Na Klausa, ako naberá blesky do dlaní a hádže ich na jej priateľov, tvár má plnú zlomyseľného potešenia.

V mysli sa jej čoraz rýchlejšie odvíjali obrazy. Kitsune, Misao a Shinichi, kruté a ľahkomyseľné dvojčatá sa smiali, keď z detí v mestečku vyrábali brutálnych vrahov. Fantóm, ktorý prinútil Stefana a Damona, aby sa navzájom div nepozabíjali, napumpoval do nich žiarlivosť, od ktorej takmer zošaleli, hrýzli sa s ústami plnými krvi. Ethan, ten blázon Ethan dvíhal nad hlavu čašu plnú krvi a privolával späť Klausa.

A z ohňa vystúpil zlatistý, strašný Klaus.

A potom jej myseľ zaplavili tváre, rozličné tváre, iné scény. Bonnie, ako sa chichoce v pyžame so vzorom zmrzlín. Meredith skáče dokonale gracióznu hlavičku do vody. Matt ju drží v náručí na školskom plese. Stefan s nežným pohľadom objíma Elenu.

Elenina spolužiačka v laboratóriu. Dievčatá z internátu. Cudzie tváre v jedálni. Iné, ktoré zazrela v triede. Všetci tí ľudia, ktorých Elena potrebovala ochraňovať. Priatelia, známi, neznámi – všetci nevinní.

Meredithina kamarátka Samantha, bojovníčka a vtipné žieňa, ktorú zahubili upíri vitalisti. Mattov spolubývajúci, sympatický Christopher, ktorého zavraždili v areáli školy.

Dievča, ktoré nechal Damon v lese, omámené a vydesené, s krvavými ranami na hrdle.

Elena v sebe pocítila niečo nové. Čosi sa tam rozvíjalo. Nie tak, akoby sa otvárali dvere, nie tak, akoby rozpriahla krídla, ale ako nežné pohyby pučiaceho kvetu.

Pomaly otvorila oči a blízko pri sebe uvidela Andrésa. Obklopovala ho svieža čistá zelená žiara a jej zovrelo hrudník. To svetlo bolo nesmierne krásne. Netušila, odkiaľ to vie, no vedela, že to svetlo je dobré v tom najprostejšom a najpresnejšom zmysle toho slova.

„Je to krása,“ vzdychla. Andrés otvoril oči a tiež sa na ňu usmial.

„Tak ako?“ spýtal sa a v hlase mu zaznelo vzrušenie.

„Vidím okolo teba svetlo,“ povedala Elena.

Andrés takmer poskočil od radosti. „Paráda!“ zvolal. „Už som o takom jave počul. Asi vidíš moju auru.“

„To je aura?“ Elena skepticky pokrútila hlavou. „A ako nám pomôže bojovať proti zlu?“ Nepripadalo jej to ako ktovieako užitočná schopnosť.

Andrés sa uškrnul. „Pomôže ti to od začiatku vycítiť, či je niekto dobrý, alebo zlý,“ povedal. „A časom sa pomocou tejto schopnosti môžeš naučiť nachádzať svojich nepriateľov.“

„Hm, to by sa mi zišlo,“ pritakala. „Nie tak, ako keby som vedela nepriateľa rovno odprášiť do zabudnutia, ale na začiatok môže byť.“

Andrés na ňu chvíľu mlčky hľadel, potom sa rozosmial. „Možno sa čoskoro naučíš aj odprášenie do zabudnutia.“

Elena sa neovládla a tiež sa poddala smiechu. Bezmocne sa oňho oprela a chichotala sa. Veľmi jej odľahlo, bola jednoducho a absolútne rada, že objavila jednu zo svojich nadprirodzených schopností, hoci jej Najvyššia Strážkyňa nedala žiadnu úlohu. A pomyslela si, že v sebe cíti aj viac nadprirodzenej Sily, drieme v nej viac kvetov, ktoré sa ešte môžu rozvinúť.

Toto je iba začiatok.

Pri hlavnom vchode do univerzitného areálu chodila sem a tam Meredith. Jej tenisky v prachu pri ceste zanechávali rad stôp. V minulosti sa vždy vedela zbaviť nervozity, ale odkedy prešla od trénovania k skutočnému boju s upírmi, čoraz častejšie ju pochytila nervozita. Chcela sa hýbať, chcela niečo robiť – najmä teraz, keď vedela, že monštrá sa zakrádajú po okolí. Po Samanthinej smrti – pri tej spomienke sa v nej niečo zachvelo od žiaľu – tu zostala ako jediná ochrankyňa iba ona. Na pokožke cítila mravčenie, aké vyvoláva prítomnosť zla. Cítila, že niečo nie je v poriadku. Niečo tu, blízko, ale mimo jej zorného poľa…

Nemohla sa dočkať, kedy konečne uvidí Alarica.

Tá myšlienka jej ho možno privolala, lebo zrazu sa na ceste k areálu objavila Alaricova malá sivá honda. Zaparkoval a Meredith mu zamávala, rozbehla sa k autu, zubila sa od ucha k uchu a vedela, že vyzerá hlúpo, ale bolo jej to jedno.

„Ahoj,“ pozdravila, keď bola pri ňom, a Alaric si za volantom ponaťahoval telo a vystúpil. Vášnivo ho pobozkala. Vedela, že si potrebujú dohodnúť stratégiu. Dúfala, že Alaric pri troche šťastia pri svojom výskume objavil niečo, čo im pomôže bojovať proti Klausovi. To všetko vedela, teraz si však iba vychutnávala pocit, že ho objíma, že je pri nej, skutočný, a bozkáva ju mäkkými perami, že cíti jeho vôňu zloženú z arómy mydla, koženej bundy, závanu byliniek a niečoho nedefinovateľného, no typického.

„Chýbala si mi,“ povedal a oprel si čelo o jej čelo, len čo sa prestali bozkávať. „Telefonovanie predsa len nie je ono.“

„Aj mne bolo smutno,“ úprimne priznala. „Milujem tie tvoje pehy,“ dodala pojašene a perami poláskala zlatisté škvrnky na jeho líci.

Ruka v ruke zamierili ku školskému areálu. Meredith mu ukazovala zaujímavé miesta: knižnicu, jedáleň, študentské centrum, svoj internát. Tých niekoľko ľudí, ktorí ich cestou minuli, malo sklonené hlavy. Nik im nepozrel do očí.

Keď došli k telocvični, Meredith zaváhala. „Tu… tu trénujem. Teraz je to ťažké, lebo som sem chodievala so Samanthou,“ zverila sa Alaricovi. „Samantha bola super, odvážna, bystrá a ambiciózna. Vďaka nej som musela na sebe viac pracovať.“ Oprela sa o Alarica a pocítila, ako ju pobozkal na temeno.

Kráčali ďalej, no Meredith musela stále myslieť na Samanthu. Nikdy predtým nestretla nikoho, kto by pochádzal z rodiny lovcov upírov. Jej rodičia ju vychovali mimo spoločenstva lovcov. A keďže Samanthini rodičia zahynuli, keď bola ešte malá, ani ona nepoznala ďalších ľudí, ktorí sa venujú tomuto nebezpečnému remeslu.

Jedna druhú veľa naučili. Meredith mala rada Bonnie a Elenu, svoje najlepšie kamarátky, takmer sestry, ale vedela, že ešte nikdy ju nikto nepochopil tak ako Samantha.

A potom Samantha padla za obeť Ethanovi a jeho spoločnosti Vitale. Meredith našla jej telo. V izbe postriekanej krvou – pretože jej telo bolo celkom roztrhané na franforce.

Meredith zničene stiahla tvár a z hrdla jej ledva vyšli priškrtené slová: „Niekedy mám pocit, že sa to nikdy neskončí,“ povedala Alaricovi. „Stále nové a nové monštrá. A teraz sa vrátil ešte aj Klaus, ktorého sme už raz zabili. Ten by mal byť už naozaj mŕtvy.“

„Viem,“ vzdychol Alaric. „Kiežby som ti mohol pomôcť. Klaus ti zničil rodinu a ty si ho porazila. Máš pravdu, malo sa to tým skončiť.“ Zastali pri lavičke pod stromami a on sa posadil. Stiahol Meredith k sebe, chytil ju za ruku, zadíval sa jej do očí a vtedy mu z tváre jasne čítala všetku lásku a obavy. „Povedz mi pravdu, Meredith,“ vyzval ju. „Klaus ti zničil rodinu. Ako to prežívaš?“

Meredith sa prudko nadýchla. Áno, presne tejto téme sa od chvíle, keď Klaus vystúpil z ohňa, vyhýbala.

Klaus napadol jej starého otca a dohnal ho do šialenstva. Uniesol jej brata, jej dvojča Cristiana, a urobil z neho upíra. Samu Meredith premenil na polovičnú upírku, niečo, čo každá rodina lovcov a zabíjačov môže právom nenávidieť.

A potom prišli Strážkyne a všetko zmenili. Z udalostí, ktoré by sa stali, keby Klaus nikdy nevkročil do mestečka Fell’s Church, vytvorili realitu. V tejto realite bol Cristian človek. Meredith si nespomínala, že by ho niekedy stretla, ale vedela, že spolu vyrástli a teraz bol niekde vo vojenskom výcvikovom tábore v Georgii. Ich starý otec bol duševne zdravý a šťastne prežíval posledné roky v príjemnej dedinke pre seniorov na Floride. A Meredith nepotrebovala prijímať krv, nemala ani len ostré očné zuby. Napriek tomu ani ona, ani jej priatelia nezabudli, aké to bolo predtým. Nikto z jej rodiny si to nepamätal, ale ona áno.

„Bojím sa,“ priznala teraz. Preplietla si prsty s Alaricovými, jemne sa s nimi hrala. „Klaus je schopný všetkého, a odkedy viem, že sa tu niekde skrýva, že kuje plány… Netuším, ako to zvládnem.“

Zaťala zuby a pozrela Alaricovi do očí. „Musí zomrieť,“ šepla. „Nemôže s tým znovu začať, už nie.“

Alaric prikývol. „Okej,“ riekol a znelo to náhle úplne sucho a prakticky. „Nesiem ti dobré správy. Aspoň myslím.“ Odzipsoval si čiernu tašku na dokumenty, ktorú mal prehodenú cez plece, a vytiahol z nej zápisník. Zalistoval v ňom, po niekoľkých stránkach našiel, čo hľadal, a opýtal sa: „Vieme, že drevo z bieleho jaseňa môže Klausa smrteľne zraniť, však?“

„Hovorí sa to,“ pokrčila plecami Meredith. „Naposledy sme pre Stefana vyrobili z bieleho jaseňa zbraň, žiaľ, veľmi nám nepomohla.“ Spomenula si, ako Klaus vyšklbol zaostrené drevo Stefanovi z ruky, zlomil ho a bodol ním Stefana. Do tela sa mu zapichli tisícky smrtiacich triesok. Na jeho výkriky Meredith nemohla zabudnúť. Stefan bol vtedy na krok od smrti.

Damon síce Klausa tým drevom z bieleho jaseňa poranil, ale starý upír si skrvavený hrot vytrhol z vlastného chrbta a napriek všetkému triumfoval. Aj potom bol schopný zraziť Stefana a Damona na kolená.

A tentoraz ani nemôžeme čakať pomoc od Damona, chmúrne si pomyslela Meredith. Už sa aj prestala vypytovať Stefana a Eleny, kde je Damon. Vždy bol strašne nepredvídateľný.

„Nuž,“ usmial sa Alaric, „počas výskumu som narazil na jednu legendu z oblasti Apalačských hôr. V nej sa hovorí, že biely jaseň zasadený za splnu mesiaca a pri splnení niekoľkých ďalších podmienok je proti upírom silnejšou zbraňou než akékoľvek iné drevo. Ak by sme našli taký biely jaseň, uštedrili by sme Klausovi poriadny úder.“

„Iste, ale kde ho nájdeme?“ skepticky zašomrala Meredith. Potom nadvihla obočie. „Hej, počkaj, ty si ho už našiel?“

Alaric sa usmial od ucha k uchu a Meredith ho prudko objala okolo krku. Pobozkala ho na pery. „Ty si môj hrdina!“ zvolala.

Alaric sa začervenal, rumenec mu stúpal z krku až k čelu a vyzeral trochu smiešne, ale náramne spokojne. „Kdeže, hrdinka si ty,“ opravil ju. „No s trochou šťastia získame účinnú zbraň proti Klausovi.“

„Takže vyrazíme na cestu,“ prikývla Meredith. „Najskôr však musíme zariadiť, aby táto škola bola čo najbezpečnejšia. Klaus sa zatiaľ skrýva a netušíme, kde je. Preto sa sústredíme na čerstvo premenených upírov.“ Ľútostivo sa usmiala na Alarica a pošúchala nohami v teniskách pod lavičkou. „Musíme sa sústrediť na to, čo nás teraz najväčšmi ohrozuje. No to, čo si zistil, je super. Vďaka.“

Alaric jej vzal ruku do oboch dlaní. „Pomôžem ti pri všetkom, čo budeš potrebovať,“ úprimne vyhlásil. „Zostanem tu dovtedy, kým vám budem užitočný. A kým ma tu budeš chcieť.“

Meredith sa musela rozosmiať. Aj napriek vážnym problémom, aj napriek krvavej minulosti, ktorá ju stále mátala, aj napriek hrozivej budúcnosti. „Kým ťa tu budem chcieť?“ Koketne naňho pozrela spod mihalníc. Jeho úsmev ju zahrieval ako slnečné lúče. „Tak v tom prípade sa odtiaľto už nedostaneš.“

12

Chloe sa ticho zakrádala lesom, každý jej krok bol presne vypočítaný. Ostražito obracala hlavu, očami sledovala takmer neviditeľné pohyby v poraste.

Matt kráčal za ňou s taškou cez plece. Aj on sa pokúšal o nenápadnosť, ale pod nohami mu občas zapraskal konárik či suchý list, a on sa zakaždým mrzuto zaškľabil.

Chloe zastala. Zažmurkala, zavetrila a vystrela ruky ku kroviu po ich ľavej strane. „Poď,“ zamrmlala. Matt to sotva začul.

Ozval sa šuchot a spomedzi lístia pomaly vystrčil hlavu zajac. Uprel tmavé oči na Chloe, uši sa mu zachveli. Chloe ho bleskovo zdrapila. Nasledovalo ostré kvíknutie a vzápätí jej zvieracie telíčko v rukách ochablo.

Chloe mala tvár zaborenú vo svetlohnedej kožušinke a Matt sa s istým odstupom, ba dokonca s potešením prizeral. Kvapka krvi sa pomaly skotúľala po zvieracom boku a spadla na zem.

Zajac sa prebral z omámenia, kŕčovito sa mykol, kopol zadnými nohami a znehybnel. Chloe si opakom ruky utrela ústa a položila ho na zem. Ľútostivo naňho pozerala.

„Nechcela som ho zabiť,“ smutne vzdychla. Odhrnula si z čela krátke kučierky a úpenlivo pozrela na Matta. „Prepáč. Viem, že tebe to pripadá čudácke a odporné.“

Matt otvoril tašku a vytiahol z nej fľašu vody. Podal jej ju. „Nemusíš sa ospravedlňovať,“ povedal. Iste, bolo to trochu čudácke aj odporné, keď sa musel dívať, ako pije krv zvieratám, no pomaly si na to zvykal. A stálo to za to, o tom nepochyboval. Chloe zjavne prekonala závislosť od ľudskej krvi a spokojne sa sýtila zvieracou. Uvedomil si, že na ničom inom nezáleží.

Chloe si vypláchla ústa a vypľula do krovia ružovú vodu. Potom sa napila. „Vďaka,“ rozochvene vzdychla. „Nie je to také ľahké. Občas sa mi sníva o krvi. O skutočnej krvi. Ľudskej. No zverstvá, ktoré som spáchala, keď som bola s Ethanom… Nie, to si nikdy neodpustím. Nikdy. Nerozumiem, ako som Ethanovi mohla dôverovať.“ Srdiečkové pery sa jej zachveli.

„No tak,“ Matt ju chytil za rameno a veľmi jemne ňou potriasol. „Ethan nás všetkých oklamal. Aj mňa. Nebyť toho, že ma Stefan zachránil, bol by som asi v rovnakej situácii ako teraz ty.“

„Hej,“ riekla Chloe a oprela sa oňho. „A teraz ty zachraňuješ mňa.“

Matt ju chytil za ruku a preplietli si spolu prsty. „Nemohol som sa ťa vzdať. Nedokázal som to.“

Chloe obrátila tvár k nemu a pozrela naňho naširoko otvorenými očami. Matt jej perami prešiel po líci, potom po perách. Spočiatku jemnučko, potom nástojčivejšie. Zatvoril oči a cítil na perách jej hebké ústa. Cítil sa, akoby padal. Každý deň, ktorý prežil s Chloe a pomáhal jej kráčať po ceste svetla, každý deň, keď videl jej silu a odhodlanie, ju väčšmi miloval.

Meredith sa ponaťahovala a ticho, spokojne si čosi zamrmlala. V izbe bola tma, svietila len obrazovka notebooku. Elena a Bonnie spali v posteliach a Meredith túžobne pozrela na tú svoju, prázdnu. Noci strávené hliadkovaním a dni naplnené telesným cvičením znamenali, že každý večer padla na lôžko a hneď sa jej zmocnil hlboký, bezsenný spánok.

No na rozdiel od iných seminárov, angličtina, na ktorú sa zapísala, stále pokračovala a Meredith musela odovzdať písomnú prácu. Na strednej mala samé jednotky a hrdosť jej nedovolila odovzdať seminárku neskoro alebo ju odfláknuť, aj keď bola nekonečne unavená. Donútila sa sústrediť na štúdium, zívla a napísala: Vzťah Anny a Vronského je od prvého stretnutia jednoznačne odsúdený na tragický koniec, ktorý ich oboch zničí.

Bez ohľadu na štúdium bola stále lovkyňa, dokonale vyvážená zbraň, stále bola Sulezová. Mykla sa a nastražila všetky zmysly, len čo sa na druhej strane izby Bonnie zdvihla z postele.

„Nerád býva sám,“ vyhŕkla Bonnie. Jej zvyčajne živý hlások znel teraz kovovo, takmer strojovo. To znamenalo, že má opäť jednu zo svojich vízií.

„Bonnie?“ spýtavo ju oslovila Meredith. Bonnie neodpovedala a Meredith zažala stolnú lampičku, aby osvetlila izbu, no nezasvietila Bonnie do tváre.

Bonnie mala tuho zažmúrené oči, hoci Meredith videla, že sa pod viečkami horúčkovito pohybujú, akoby sa dievča pokúšalo prebudiť alebo akoby chcelo v sne niečo lepšie vidieť. Tvár mala Bonnie napätú a Meredith sa opatrne vybrala na druhú stranu izby. Ticho, upokojujúco zahmkala a potriasla Elenu za plece.

Elena ospalo zafučala, prevrátila sa na bok a zamrmlala: „Čooo… Čože?“ Podráždene zažmurkala a pozerala na Meredith.

„Pst,“ upozornila ju Meredith a ticho sa spýtala Bonnie: „Bonnie, povedz, kto nerád býva sám?“

„Klaus,“ stále rovnakým neosobným tónom odpovedala Bonnie a Elena vytreštila oči, lebo pochopila, čo sa tu odohráva. Posadila sa, prehodila si zlaté rozstrapatené vlasy za plecia a siahla po zápisník s perom, ktoré mala pripravené na stole. Meredith sa posadila na Bonniinu posteľ a čakala. Uprene pozorovala jej spiacu tvár.

„Klaus túži po starých priateľoch,“ rozprávala ďalej Bonnie. „Jedného z nich teraz k sebe privoláva.“ Nezobudila sa, no zdvihla jednu tenkú bielu ruku a zakývala ukazovákom, akoby niečo vábila von z tmy. „Je tam priveľa krvi,“ dodala a ruka jej klesla k boku. Meredith na holom predlaktí naskočila husia koža.

Elena si niečo narýchlo zaznačila do zápisníka a zdvihla ho. SPÝTAJ SA KOHO, stálo tam veľkými písmenami. Už zistili, že je lepšie, keď sa Bonnie v tranze pýta iba jeden človek. Inak hrozilo, že upadne do zmätku a preberie sa skôr, než im niečo užitočné vyzradí.

„Koho Klaus volá?“ spýtala sa Meredith pokojne. Srdce jej pri tej predstave poplašene tĺklo a ona si pritisla dlaň k hrudníku, akoby sa tým gestom mohlo upokojiť. Hocikto, koho Klaus považuje za priateľa, je nebezpečný.

Bonnie otvorila ústa, ale pred odpoveďou zaváhala. „Volá ich, aby mu pomohli v boji,“ povedala po chvíli dutým hlasom. „Oheň žiari príliš jasne, zle vidím na tých, ktorí prichádzajú. Vidím len Klausa. Klausa, krv a plamene v tme.“

„Čo má Klaus v pláne?“ spýtala sa Meredith. Bonnie nereagovala, no viečka sa jej zamihali. Husté tmavé mihalnice sťažka spočívali na bledých lícach. Dýchala čoraz prerývanejšie.

„Nemali by sme ju prebudiť?“ ticho sa opýtala Meredith. Elena pokrútila hlavou a znovu jej ukázala, čo napísala na stránku SPÝTAJ SA JEJ, KDE JE KLAUS.

„Vieš, kde je v tejto chvíli Klaus?“ spýtala sa Meredith.

Bonnie nepokojne obracala hlavu na vankúši. „Oheň,“ povedala. „Tma a plamene. Krv a oheň. Chce, aby sa k nemu všetci pridali, aby bojovali na jeho strane.“ Z úst sa jej vydral zachrípnutý chechot, hoci výraz na tvári zostal rovnaký. „Ak Klaus dosiahne, čo chce, všetko sa skončí v krvi a v ohni.“

„Nemôžeme ho nejako zastaviť?“ opýtala sa Meredith. Bonnie mlčala, no čoraz nepokojnejšie sa hniezdila. Pomykávala rukami a nohami, udierala nimi o matrac, najskôr zľahka, potom silnejšie. Rytmus úderov sa zrýchľoval. „Bonnie!“ zvolala Meredith a skočila k jej nohám.

Bonnie zhíkla a znehybnela. Prudko otvorila oči.

Meredith ju chytila za plecia. O sekundu bola pri nich aj Elena, chytila Bonnie za ruku.

Hnedé oči útlej dievčiny boli naširoko roztvorené a úplne bez výrazu. Potom sa Bonnie zamračila a Meredith videla, ako sa preberá jej skutočné vedomie.

„Au!“ zaúpela Bonnie. „Čo to robíte? Veď je noc!“ Odtiahla sa od nich. „Stačilo, jasné?“ Pošúchala si ruku na mieste, kde ju zdrapila Elena.

„Mala si víziu,“ povedala Elena a cúvla, aby jej urobila priestor. „Na nič si nepamätáš?“

„Uf,“ zamračila sa Bonnie. „To som si mohla myslieť. Zase mám v ústach tú odpornú chuť, ako vždy keď sa mi to stane. Neznášam to.“ Zadívala sa na kamarátky. „Nie, nič si nepamätám. A čo som hovorila?“ opatrne sa opýtala. „Niečo zlé?“

„No, o krvi, ohni a tme,“ sucho odvetila Meredith. „Ako obyčajne.“

„Všetko som si zapísala,“ povedala Elena a podala Bonnie svoj zápisník.

Bonnie čítala a zbledla. „Klaus k sebe niekoho volá?“ hlesla. „Bože, to nie! Zase monštrá! Nemôžeme… Toto pre nás fakt nie je dobré.“

„Máte predstavu, koho volá?“ spýtala sa Elena.

Meredith s povzdychom vstala a začala chodiť sem a tam medzi posteľami. „Až tak veľa o ňom nevieme, aby sme to dokázali odhadnúť.“

„Tisícky rokov prežil ako netvor,“ dodala Elena. „Myslím si, že Klausova minulosť je plná zla.“

Meredith sa chôdzou rozohriala, no teraz jej po chrbte prebehol mráz. Jedno bolo isté – nech už teraz Klaus volá kohokoľvek, určite je to niekto, koho tu vôbec nepotrebujú. Meredith rozhodným gestom zatvorila notebook a prešla k šatníku po svoje zbrane. Teraz nemá čas byť vzornou študentkou. Musí sa pripraviť na vojnu.

13

„Myslím, že nejako lepšie vidím v tme,“ povedala Elena Stefanovi, keď odtisla konár stromu a pridržala ho tak, aby Stefan mohol prejsť.

Noc ožívala zvukmi a pohybmi, lístie šuchotalo, v poraste šramotil nejaký drobný hlodavec. V porovnaní s poslednou hliadkou, ktorú absolvovala v lese so Stefanom, to bol obrovský rozdiel. Elena všetko vnímala omnoho ostrejšie a netušila, či sa nová sila jej zmyslov dá spojiť s nadprirodzenou Silou, ktorú cítila vo svojom organizme, alebo jej stačilo vedieť, že tú Silu má a hneď bola ostražitejšia voči svojmu okoliu.

Stefan sa usmial, ale neodpovedal. Bolo jej jasné, že je plne sústredený na svoju vlastnú upírsku Silu, vysiela ju okolo seba a pátra po upíroch.

Keď sa sústredila, videla, že Stefanova aura má prekrásny belasý odtieň, prerušovaný len pramienkami jemnej sivej farby, ktorá možno predstavovala pochybnosti a výčitky svedomia. Tie, ktoré ho nikdy celkom neopúšťali. Chvíľu ľutovala, že Stefan sám svoju auru nevidí.

Vystrela ruku, dotkla sa jeho aury a prsty jej zastali tesne nad Stefanovou pokožkou. Modrá farba jej obklopila ruku, ale nič necítila. Zamávala prstami a pozorovala, ako cez ne plynie Stefanova aura.

„Čo to robíš?“ spýtal sa Stefan a spojil si prsty s jej prstami. Stále striehol, stále prenikal zrakom tmu okolo nich.

„Tvoja aura…“ Elena sa zarazila.

Niečo k nim prichádzalo.

Stefan ticho, spýtavo zahmkal, a keď sa Elena nadýchla a chcela znovu prehovoriť, prevalilo sa cez ňu niečo temné a lepkavé. Obliala ju taká zima, akoby padla do ľadovej rieky.

Zlo. Je tu. Tým si bola istá.

„Tadiaľto,“ nástojčivo povedala a potiahla Stefana za ruku. Rozbehli sa spolu lesom. Konáre ju švihali po tele, jeden ju podriapal na líci a zanechal tam dlhú štípajúcu ranu. Elena ignorovala bolesť. Stále cítila, ako na ňu čosi doráža, vyžadovalo si to celú jej pozornosť.

Zlo. Musí to zastaviť.

Pošmykli sa jej nohy, zviezla sa po vlhkom lístí a Stefan ju ledva stihol zachytiť, aby nespadla. Vďaka nemu sa vystrela, chvíľu nehybne stála a len lapala dych.

Pred sebou videla pásy špinavej hrdzavej farby, cez ktoré sa mihali chorobne žlté, žlčovité šmuhy. Toto nepripomínalo pokojné farby aury, ktoré mali okolo seba Stefan alebo Andrés. Ani trochu. Elena sa prizerala, ako sa hrdzavá – farba zaschnutej, starej krvi – sťahuje a rozširuje, pravidelne pulzuje okolo žlčovitých fľakov. Dve aury, uvedomila si to. Sú dve a jedna ovláda druhú. Cítila čoraz väčšie obavy.

„Už to vidím,“ zúfalo hlesla. „Deje sa niečo zlé. Poď!“

Znovu sa rozbehli. Elena vedela, v ktorej chvíli aj Stefanova upírska Sila zachytila to, čo cítila ona, pretože náhle pridal a predbehol ju. Teraz ťahal za sebou on ju.

Upír tlačil svoju obeť k stromu a dve postavy sa spolu chúlili v tme, dohromady vytvárali mohutnú siluetu. Okolo nich sa ovíjali pulzujúce aury a ten pohľad bol takmer neznesiteľný. Elena si sotva stihla uvedomiť, že našla to, čo hľadala, keď Stefan odtrhol upíra od človeka a jediným rýchlym pohybom rúk mu zlomil väzy. Potom odlomil zo stromu konár a prebodol netvorovi srdce.

Obeť upíra s tlmeným žuchnutím dopadla na všetky štyri. Bol to muž a jeho žltkastá aura rýchlo strácala chorobný odtieň. Zostala však riedka a sivá, keď sa človek zosypal na hromadu lístia pod stromom.

Elena si k nemu kľakla a vytiahla baterku, aby ho lepšie videla. Stefan medzitým odtiahol telo upíra – jedného z vitalistov – do krovia. Obeť mala veľmi krátke čierne vlasy, extrémne bledú tvár, no aspoň pulz bil pravidelne a muž dýchal. Síce plytko, ale pravidelne. Z rany po uhryznutí na krku mu stekala krv a Elena si vyzliekla bundu a pritisla ju tam, aby zastavila krvácanie.

„Myslím, že už bude v poriadku,“ povedala Stefanovi, keď sa vrátil a postavil sa k nej.

„Dobrá práca, Elena,“ pochválil ju a zhlboka vdýchol vzduch. „Ale niekde na tele ešte stále krváca.“

Elena si na muža lepšie zasvietila baterkou. Mal na sebe len pyžamové nohavice a krátke tričko. Bol bosý. Pravdaže! Krvácali mu chodidlá.

„Upír ho určite vylákal z internátu,“ uvedomila si. „Prišiel bez topánok do lesa.“

„Sú čoraz šikovnejší,“ zamrmlal Stefan. „Musíme mať v areáli viac hliadok. Možno sa nám podarí zastaviť niektorých upírov skôr, ako dolapia svoje obete.“

„Momentálne musíme tohto tu dostať domov,“ povedala Elena. Čiernovlasý mladík zaúpel, keď ho Stefan a Elena podopreli a postavili na nohy. Sivá aura sa mu sfarbila pestrejšími odtieňmi a Elena spoznala, že sa prebúdza. „Všetko je v poriadku,“ mierne mu povedala a pocítila záchvev Stefanovej upírskej Sily – aj Stefan už mládencovi niečo hovoril, upokojoval ho pred návratom do internátu.

Ona sa však odrazu nedokázala sústrediť na to, aby tým dvom pomáhala. Svrbela ju pokožka a hlboko v sebe pocítila zvláštne volanie. Niečo tam stále bolo. Zlo. A veľmi blízko. Elena nechala Stefana, nech podoprie upírovu obeť, a odstúpila. Vyslala svoju vlastnú Silu okolo seba a pokúšala sa vycítiť, ktorým smerom sa zlo nachádza.

Nič. Aspoň nič konkrétne. Len tá ťaživá hrozná istota, že niečo nie je v poriadku a je to veľmi blízko. Napla zmysly, obzerala sa, hľadala stopy po aure.

Nič.

„Elena?“ ozval sa Stefan. Bez námahy podopieral mladého muža a spýtavo pozeral na ňu.

Elena pokrútila hlavou. „Niečo tu je,“ pomaly vyslovila. „No neviem, kde presne.“ Zahľadela sa do tmy, ale ani po chvíli nezistila, odkiaľ ten nepríjemný pocit vychádza. „Asi by sme mali skončiť,“ povedala.

„Určite?“ spýtal sa Stefan. Keď prikývla, vyhodil si chlapíka na plece a obrátil sa čelom vzad, smerom k areálu. Elena šla za ním, no ešte sa naposledy znepokojene obzrela. Nech to bolo čokoľvek, ukrývalo sa to pred ňou a pred Stefanom omnoho šikovnejšie, než to dokázali mladí upíri.

Takže to bolo staré. A zlé. Je nablízku Klaus? Keby chcel, mohol by ich obidvoch na mieste zabiť, uvedomila si Elena a pocítila omračujúci záblesk paniky. Klaus je silnejší než oni dvaja dohromady. Lesy sa jej odrazu zdali temnejšie a hrozivejšie, akoby sa Klaus mohol schovávať za hociktorým stromom. Pridala do kroku, držala sa čo najbližšie pri Stefanovi a už sa nevedela dočkať, kedy uvidí svetlá školského areálu.

Bonnie držala za ruku Zandera. Spoločne kráčali za Meredith, obchádzali okolo futbalového ihriska. Dnes v noci ešte nevideli nijakých upírov, ale rozhodne za to nemohol nedostatok svetla. Hviezdy nad nimi jasne žiarili.

„Vieš, že ma s tebou baví aj hliadkovanie?“ spýtala sa. „Je to takmer ako romantická prechádzka. Až na to, že sa na nás môžu kedykoľvek vrhnúť upíri.“

Zander jej venoval žiarivý úsmev a zakýval rukou, v ktorej držal tú jej. „Neboj sa, slečinka,“ otrasne napodobnil južanský prízvuk, „som najdrsnejší vlkolak v tomto meste. Ochránim ťa.“

„Je čudné, že sa mi ten hlas vidí sexi?“ spýtala sa Bonnie Meredith.

Meredith, o pár metrov pred nimi, sa obzrela a veľavýznamne zdvihla obočie. „Je,“ povedala prosto. „Veľmi zvláštne.“

Od vrchov za areálom sa náhle ozvalo dlhé, tiahle zavytie a Zander nastražil uši. „Chalani nič nenašli,“ povedal. „Keď sa Camden premení naspäť na človeka, pôjdu na pizzu.“

„Chceš ísť s nimi?“ spýtala sa ho Bonnie.

Zander si ju pritiahol k sebe a objal ju okolo pliec. „Len ak pôjdeš aj ty,“ povedal. „Ja som mal trochu inú predstavu. Zájdeme ku mne do izby, pozrieme si film alebo tak nejako.“

„Ty sa vykašleš na jedlo, Zander?“ ozval sa za nimi sarkastický hlas. „Tak to musí byť pravá láska.“ Meredith sa zvrtla a Bonnie bolo jasné, že si vyčíta, prečo to dievča nevycítila.

„Ahoj, Shay,“ rezignovane vzdychla Bonnie. „Meredith, toto je Zanderova stará kamoška Shay.“ Vlkolačka, naznačila perami, keď si bola istá, že Shay na ňu nepozerá.

„Dúfam, že sa nehneváte, že som vás dobehla,“ povedala Shay a už kráčala z druhej strany vedľa Zandera. „Spencer mi povedal, že tu hliadkujete.“

„No, malá kopa pýta viac,“ povedala Bonnie a musela sa veľmi ovládať, aby to neprecedila cez zaťaté zuby.

„Neurazím sa, ak dnes v noci vypukne nejaký boj,“ povedala Shay a precvičila si plecia. „Mám pocit, že odkedy som prišla, len sedím na zadku. Zander ti iste povie, akí sme nervózni, keď sme niekde zavretí.“

„To som si všimla,“ utrúsila Bonnie. Zander zrýchlil, aby udržal tempo so Shay, a pustil Bonnie. Ona ho chytila za ruku, no musela tiež pridať do kroku, lebo jej utekal dopredu.

Meredith zaváhala, obzrela si ich a chcela niečo povedať Shay, keď tá zrazu zastala.

„Počuli ste to?“ spýtala sa. Zander, Meredith aj Bonnie tiež znehybneli a načúvali.

Bonnie nepočula nič, ale Zander sa usmial a štuchol Shay lakťom. „Jeleň s bielym chvostom na hrebeni,“ povedal.

Vymenili si sprisahanecký úsmev.

„O čom to hovoríte?“ spýtala sa Bonnie.

Shay sa k nej obrátila. „V detstve nás veľrada rozdelí na viaceré svorky, a tak vyrastáme a hráme sa spolu. Keď sme mali ja, Zander a ostatní asi pätnásť rokov, naša svorka sa týždeň túlala po horách okolo miesta, kde sme vyrástli.“ Usmiala sa na Zandera a Bonnie zamrzelo, ako dôverne sa tí dvaja k sebe správajú.

„No a na tomto výlete,“ pokračovala Shay, „sme boli celú noc so svorkou, ale potom sme sa so Zanderom zabehli napiť z jazierka ukrytého medzi borovicami. Objavili sme tam jelene a poľahky sme mohli jedného z nich zabiť – boli sme vo vlčej podobe a vtedy je pre nás lov úplne prirodzený –, ale jelene na nás len pozerali. Za chrbtami im vychádzalo slnko. A…“ Pokrčila plecami. „No, boli krásne. Akoby tú chvíľu niekto stvoril len pre nás.“ Usmiala sa a výnimočne to nevyzeralo, že chce Bonnie provokovať. Len spomínala. Obrátila tvár proti vánku. „Cítiš to?“ spýtala sa Zandera.

Bonnie necítila nič, ale Zander zavetril a znovu sa na Shay nostalgicky usmial. „Borovice,“ riekol. Shay sa tiež usmiala a pokrčila nos.

Meredith si po chvíli odkašlala a spoločne znovu vykročili. Obzerali sa okolo seba, no Zander si našiel čas, stisol Bonnie ruku a spýtal sa: „Tak čo, si za film?“

„Jasné,“ roztržito prikývla. Stále si musela všímať, ako podobne sa Zander a Shay pohybujú. Aj teraz, keď sa s ňou zhováral, stále načúval vzdialeným zvukom, ktoré Bonnie nedokázala zachytiť. Medzi nami je priepasť, pomyslela si. Ktovie, či ju niekedy dokážeme prekročiť…

Možnože Bonnie do Zanderovho sveta nikdy nezapadne. Zato Shay tam už teraz patrí.

14

E lena sa nepokojne prehadzovala na posteli, zahrabávala sa do prikrývky, prevracala si vankúš, aby sa mohla lícom oprieť o jeho chladnejšiu stranu. Na druhej strane izby niečo zamrmlala spiaca Meredith zo sna a potom všetko stíchlo.

Elena bola vyčerpaná, no nedarilo sa jej zaspať. Trvalo veľmi dlho, kým mladíka, na ktorého v lese zaútočil upír, doviedli k jeho internátu, a ešte dlhšie, kým ho Stefan presvedčil, aby zabudol, čo sa mu stalo. Pritom ani nevedeli, či Stefanova upírska Sila zaúčinkovala – Stefan sa sýtil len zvieracou krvou, a tak mal slabšie nadprirodzené schopnosti než iní upíri v jeho veku, ktorí pili ľudskú krv.

No nie táto obava Elene teraz bránila zaspať. Nemohla zažmúriť oka, lebo ju stále mátal ten pocit, ktorý mala v lese – to volanie, vábenie niečoho temného a zlého, akoby ju jej Sila chcela niekam zaviesť.

A ten pocit teraz dokonca zosilnel. Akoby ju čosi ťahalo za ruku a hovorilo jej, aby okamžite vstala a niekam sa ponáhľala.

Posadila sa na posteli. Sila v nej chcela vyraziť za tým, čo bolo tam vonku v neporiadku, chcela to napraviť. A Elena musela poslúchnuť. Nemala na výber.

Pozrela tam, kde spali Meredith a Bonnie. Meredith ležala na chrbte, jednu štíhlu ruku mala prehodenú cez tvár, Bonnie sa chúlila do klbka na jednom boku a s rukou pod lícom vyzerala nesmierne mlado, ako dieťa.

Určite by chceli, aby ich zobudila a vzala so sebou.

Takmer bez rozmýšľania tú predstavu zavrhla. Pomyslela si na Stefana, ako číta alebo sedí na balkóne o niekoľko poschodí vyššie a díva sa na hviezdy. Nie, povedala si, ani on nemôže ísť. Nech už tam vonku bolo čokoľvek, jej Sila ju upozorňovala, že je to určené iba pre ňu. A Elena svojej nadprirodzenej Sile dôverovala. Andrés jej predsa povedal, že jej schopnosti sa rozvinú, keď ich bude potrebovať. Takže jej Sila ju ochráni.

Elena vykĺzla z postele. Pohybovala sa tak ticho, aby nezobudila ani Meredith, rýchlo si natiahla džínsy a sveter. Topánky vzala do ruky, aby sa mohla obuť v chodbe, a po prstoch precupkala k dverám.

Keď prešla cez stred areálu, všade bola tma. Mesiac visel nízko nad strechami. Elena sa ponáhľala. Nebola si celkom istá, či sa chveje od chladu, alebo od toho zvláštneho šteklenia či svrbenia na pokožke.

Opustila areál a v lese to vábenie pocítila ešte silnejšie. Ani nesiahla po baterke, ktorú mala vo vrecku. Stúpala s  ľahkosťou a  istotou, akoby bol biely deň.

Pocit, že niečo nie je v poriadku, bol čoraz silnejší. Elene sa rozbúšilo srdce. Možno mala predsa len niekomu povedať, čo sa deje. Alebo aspoň nechať odkaz. Nájde ju Stefan, ak sa nevráti do internátu? Čo ak sa tu v lese stretne s Klausom? Ochráni ju jej Sila aj pred ním?

Z ničoho nič ju šokovalo to volanie v hrudi, bolo zrazu také silné a intenzívne, div ju nezadusilo. Trvalo to iba sekundu, potom ten pocit celkom zmizol. V tme pred ňou sa niečo pohlo a Elena zapla baterku.

Na kmeni stromu v tme, uprostred lesa, sedel Damon. Oči sa mu vo svetle baterky zajagali čerňou ako krovky chrobáka.

Damon. Keď ho takto zazrela, akoby dostala kopanec do brucha. Elena zhíkla. Damon! Vyše roka žila s myšlienkou naňho, sústredená na Damona, na Stefana, na seba a ten čudne komplikovaný vzťah medzi nimi. A potom, len tak z ničoho nič, Damon zmizol.

A teraz bol zase tu.

Vyzeral… no, vyzeral presne taký stvorený pre dotyky ako inokedy, hladká pokožka, hladké vlasy, mocné, no štíhle svaly. Ako divé zviera, ktoré by najradšej pohladila, no veľmi dobre si uvedomovala, že je príliš nebezpečné. Už si medzi bratmi vybrala a zo svojej voľby mala čistú, prostú radosť. Z nich dvoch naozaj chcela Stefana. No to neznamenalo, že by bola imúnna voči Damonovej kráse.

Lenže či už vyzeral lákavo, alebo nie, Damonova tvár bola teraz taká tvrdá a nehybná, akoby ju vytesali z bieleho mramoru. Obrátil k nej svoje nevyspytateľné oči a zdvihol ruku, aby sa zaclonil pred lúčom z baterky.

„Damon?“ neisto sa ozvala Elena a sklonila baterku. Inokedy sa Damon v jej prítomnosti uvoľnil, ale teraz ešte väčšmi zmeravel a mlčal.

Po chvíli siahla do seba, vylovila tú novú Silu, ktorú objavila, a pokúsila sa uvidieť Damonovu auru.

Ach jaj. Bolo to zlé. Okolo Damona sa vznášal tmavý mrak. Nebol výhradne zlý, ale bolo v  ňom zlo, bolesť a  ešte niečo – akási otupená ľahostajnosť, akoby sa Damon pokúšal znecitlivieť sám seba, brániť sa utrpeniu. Vírili okolo neho sivá, čierna a zvláštna matná modrá farba, občas z toho oblaku nečakane vyšľahol pás farby a vzápätí sa stiahol tak tesne k jeho telu, až auru takmer prestávala vidieť. Damon ju pozoroval a nepohol ani svalom, no jeho aura bola rozrušená.

Cez to všetko sa prepletala hustá sieť z tej istej hrdzavej farby, z tej farby zaschnutej krvi, aká prenikala aurou upíra, ktorého Stefan dnes v noci zabil.

„Práve si niekomu sal krv?“ vyhŕkla. Nevysvetľovalo by to silu volania, ten pocit, že niečo nie je v poriadku, ktorý ju trápil celou cestou sem?

Damon sa uškrnul, naklonil hlavu a skúmavo si ju obzeral. Keď prešla dosť dlhá chvíľa a Elena si už bola istá, že jej neodpovie, ľahostajne mykol plecom a povedal: „Ale veď je to jedno, či nie?“

„Damon, nemôžeš hádam…“ začala Elena, no on jej skočil do reči.

„Som jednoducho taký, Elena,“ odsekol tým istým otupeným tónom. „Ak si nahováraš niečo iné, tak klameš sama sebe. Ja sám som ti v tomto nikdy neklamal.“

Elena sa posadila vedľa neho, baterku položila medzi nich a chytila Damona za ruku. Mykol sa, no neodtiahol ju. „Vieš, že mi na tebe záleží, však?“ spýtala sa ho. „A vždy mi bude. Nech sa stane čokoľvek.“

Damon na ňu uprel chladné tmavé oči, potom si vyslobodili ruku z jej prstov. „Už si si vybrala, Elena,“ povedal. „Stefan na teba určite čaká.“

Elena sa odsunula, pretože to zrejme chcel, a položila si ruky do lona. „Aj Stefanovi na tebe záleží,“ pokračovala. „Stefana milujem, ale potrebujem aj teba. Obaja ťa potrebujeme.“

Damon ohrnul pery. „Vidíš, princezná? Nemôžeš mať vždy všetko, čo chceš,“ posmešne utrúsil. „Ako som už povedal Stefanovi, končím.“

Zadívala sa naňho a znovu sa pokúsila vnímať aj jeho auru. Dnes často používala svoju novú Silu a bolo to ako naplno zamestnať svaly, o ktorých dosiaľ ani nevedela. Keď sa jej to znovu podarilo, mykla sa. Damonova aura počas ich rozhovoru stmavla, teraz bola sivá ako búrkové mračná, pretkaná červenou a  čiernou ako zanovitý mrak. Tmavšie farby celkom pohltili modrú.

„Vidím tvoju auru, Damon,“ povedala. „Znovu mám nadprirodzenú Silu.“ Damon sa zamračil. „Je tmavá, no stále je v tebe aj dobro.“ Určite. Musí tam byť. Netušila, či práve toto dokáže čítať v jeho aure. Až toľko o aurách nevedela, ešte sa o nich musela veľa naučiť. No poznala Damona. Bol komplikovaný, sebecký, výbušný, ale vždy v  ňom bolo aj niečo dobré. „Prosím ťa, vráť sa k  nám.“

Damon stále zaťato odvracal tvár a pozeral kamsi do tmy na niečo, čo Eleninmu zraku unikalo. Skĺzla na zem, na kolená, položila mu ruky na líca a obrátila ho k sebe. Zem bola studená a pod kolenom ju tlačil kameň, ale nedbala. „Prosím, Damon,“ zopakovala. „Sám sebe ubližuješ. Nemusí to tak byť.“ Bez slova na ňu gánil. „Damon,“ nástojčivo ho oslovila. Zaštípali ju oči. „Prosím…“

Damon rázne vstal a odsotil ju. Elena stratila rovnováhu a spadla horeznačky na tvrdú zem. Narýchlo sa pozbierala, oprášila sa a zdvihla baterku. „Fajn,“ nadýchla sa. „Ak chceš, odídem. Ale ešte si ma vypočuj.“ Vynasnažila sa hovoriť čo najjemnejším tónom. „Nech sa už na mňa akokoľvek hneváš, prosím, neurob nič, čo by si neskôr ľutoval. Keď zmeníš názor, budeme na teba čakať. Máme ťa radi, Stefan aj ja. Možno ťa mám rada inak, ako by si to chcel, ale mám ťa rada, a to niečo znamená.“

Damonovi sa znovu zajagali oči vo svetle baterky. Na chvíľu sa jej zdalo, že prehovorí, no iba na ňu civel a tvár mal zaťatú, vzdorovitú.

Už naozaj nemala čo povedať. „Zbohom, Damon,“ riekla a spätkovala od neho. Až po niekoľkých krokoch sa obrátila a začala hľadať cestu von z lesa.

V hrudi sa jej zbierala obrovská masa vzlykov a potrebovala sa dostať domov, kým ju premôžu. Ak sa teraz rozplače, nebude s tým vedieť prestať.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .