Upírske denníky 13

Mesačná pieseň

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upríske denníky 7 – V moci tieňov

Upríske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upríske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upríske denníky 11 – Znovuzrodenie

Upírske denníky 12 - Fantóm

Upríske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

Upírske denníky – Stefanove denníky 4: Tiene minulosti

Upírske denníky – Stefanové denníky 5: Úkryt

L. J. Smith

Upírske denníky – Mesačná pieseň – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8

„Och, nezdá sa mi, že by tu mali v ponuke niečo, čo by som považovala za aspoň vzdialene jedlé,“ priznala sa Elena Stefanovi. „Polovicu z tých jedál neviem ani len identifikovať.“ Stefan sa trpezlivo prizeral, ako prechádza k šalátovému baru.

„Ani toto nie je oveľa lepšie,“ vzdychla, keď zdvihla za naberačku vodnatého ovčieho syra a znechutene ju položila späť do nádoby. „Myslela som si, že jedlo na vysokej bude lepšie ako v našej stredoškolskej jedálni, no zdá sa, že som sa mýlila.“

Stefan súhlasne zamrmlal a obzeral sa, kde sa môžu posadiť. On jesť nemienil. Ľudská strava mu aj tak nechutila a ráno privolal upírskou silou na svoj balkón holubicu. Získal od nej dosť krvi, aby mu energia vydržala do večera. Potom bude musieť znovu niečo uloviť.

Keď si Elena konečne namiešala šalát, odviedol ju k voľnému stolu.

Pobozkala ho a v Stefanovi dotyk ich myslí vyvolal príjemné zimomriavky. Znovu si rozumeli tak ako predtým a on dokázal vycítiť, kedy sa Elena raduje. Preto teraz vedel, že je spokojná s ním aj s ich novým, takmer normálnym životom. Pod týmito pocitmi v nej vrel tichý náznak vzrušeného očakávania a Stefan k nej vyslal spýtavú myšlienku. Čo sa stalo, odkedy sa s ňou ráno naposledy stretol?

Elena ho prestala bozkávať a odpovedala na jeho nevyslovenú otázku.

„Profesor Campbell, ktorý ma učí dejiny, poznal mojich rodičov, keď tu študovali,“ povedala. Hlas mala pokojný, no oči jej svietili a Stefan cítil, že je to pre ňu veľmi významné zistenie. „Vieš, boli to jeho najlepší priatelia. Sľúbil, že mi o nich porozpráva. Dozviem sa o tej časti ich života, ktorú som predtým nepoznala.“

„To je super,“ prikývol Stefan. Čokoľvek poteší Elenu, poteší aj jeho. „Ozaj, akú mal prednášku?“

„Dobrú,“ prikývla a pustila sa do šalátu. „Niekoľko týždňov budeme preberať koloniálne obdobie.“ Zdvihla zrak a ruka s vidličkou jej zastala vo vzduchu. „Ozaj, a čo ty? Zaujal ťa seminár z filozofie?“

„Celkom áno,“ odvetil. V skutočnosti to bolo horšie. Návrat na vysokú školu ho vyčerpával. Za svoj dlhý život študoval už niekoľkokrát a zažíval rôzne premeny školského systému. Jeho prví spolužiaci boli len chlapci z bohatých rodín, a teraz sedel medzi chlapcami a dievčatami, ktorí patrili k najrôznejším spoločenským vrstvám. To by bolo v poriadku, no nevedel sa zmieriť s tým, že všetky skúsenosti so vzdelávaním sú v zásade a pod povrchom rovnaké. Vyučujúci prednáša, študenti sa buď nudia, alebo ho so zaujatím počúvajú. A všade tá povrchnosť, všade tá neochota odkryť hlbšie poznatky a hlbšie pocity.

Môže jej niečo z toho povedať? Nechcel v tých očiach, modrých sťa lazurit, zahasiť radostnú iskru, no už dávnejšie si odprisahal, že k nej bude stále úprimný. Že sa k nej bude správať ako k seberovnej. Otvoril ústa a dúfal, že jej aspoň časť svojich úvah nejako vysvetlí.

„Ozaj, počuli ste o Danielovi Greenwaterovi?“ spýtala sa neďaleko akási študentka. Hovorila hlasno, jej tón bol podfarbený zvedavosťou. Spolu so skupinkou priateľov sa práve usádzala na druhom konci stola, kde boli prázdne stoličky. Stefan teda zatvoril oči a obrátil hlavu, aby mohol počúvať.

„Kto je Daniel Greenwater?“ ozvala sa otázka.

„Pozri sa sem,“ povedalo dievča a rozložilo noviny, ktoré si prinieslo. Stefan pozrel tým smerom a všimol si, že sú to univerzitné noviny. „Daniel Greenwater je prvák, ktorý náhle zmizol. Včera večer odišiel zo študentského centra v čase, keď ho zatvorili. Jeho spolubývajúci tvrdí, že sa nevrátil do izby. Fuj, nie je to desivé?“

Stefan pozrel Elene do očí a ona zamyslene nadvihla obočie. Nemali by to preskúmať?

Iné dievča na druhom konci stola pokrčilo plecami. „Asi len nezvládol stres a vybral sa domov. Alebo ho zabil jeho spolubývajúci. Veď viete, že ak vám zomrie spolubývajúci, dostanete automaticky najlepšie známky.“

„To je mýtus,“ prehodil roztržito Stefan a dievčatá naňho prekvapene pozreli. „Požičiate mi na chvíľu tie noviny? Prosím.“

Podali mu ich a Stefan si prezrel titulnú stranu s fotografiou. Záber bol určite zo stredoškolskej ročenky. Usmieval sa na ňom chudý chlapec s riedkymi ulízanými vlasmi, s mierne vyčnievajúcimi hornými zubami a priateľským pohľadom. Tú tvár Stefan spoznával. Aj meno mu niečo hovorilo.

„Tento je z nášho internátu,“ ticho povedal Elene. „Pamätáš si naňho z úvodu do štúdia? Zdal sa mi taký šťastný, že je tu. Podľa mňa by len tak neodišiel, aspoň nie dobrovoľne.“

Elena naňho vytreštila oči, odrazu plné obáv. „Myslíš si, že sa mu stalo niečo zlé? V prvý večer, keď sme sa len nasťahovali, tu bola polícia.“ Elena sťažka preglgla. „Povedali nám, že nejaké dievča bolo vonku samo a narobilo si problémy. Lenže polícia povie ľuďom, čo len chce. Nemyslíš, že to mohlo mať niečo spoločné so zmiznutím Daniela Greenwatera?“

„Neviem,“ znepokojene odvetil Stefan. „Nemám z toho dobrý pocit. Tak ako vždy, keď niečo vybočí z normálu.“ Vstal. „Už si sa najedla?“ Elena prikývla, hoci na tácke mala ešte polovicu obeda. Stefan zdvorilo vrátil noviny dievčatám a šiel za Elenou von.

„Možno to preháňame, lebo strašné veci sa nám dejú častejšie ako iným,“ povedala Elena, keď kráčali chodníkom do kopca k svojmu internátu. „Každú chvíľu sa niekto stratí. A občas nejaký blázon prepadne dievča. Je to veľmi zlé, ale neznamená to, že sme svedkami nejakého temného sprisahania.“

Stefan zastal a zadíval sa na plagátik pripnutý k stromu neďaleko jedálne. Nezvestná študentka, hlásal titulok a pod ním bola fotografia dievčaťa. „Sľúb mi, že budeš opatrná, Elena,“ povedal. „A musíš to povedať aj Meredith a Bonnie. A nezabudni na Matta. Netúlajte sa sami po univerzitnom areáli. Rozhodne nie v noci.“

Elena prikývla. Bledá pozerala na obrázok. Stefan si aj napriek nervozite uvedomil, ako ju ľutuje. Keď sa stretli a šli spolu na obed, žiarila. Teraz akoby svetlo v nej zhaslo a zostal smútok.

Objal ju jednou rukou okolo pása, chcel si ju privinúť a ochrániť pred celým svetom. „Čo keby sme dnes večer niekam spolu šli?“ navrhol. „Mám síce študijný krúžok, ale ten dlho nepotrvá. Vezmem ťa na večeru mimo univerzitného areálu. A možno by si dnes mohla prespať u mňa. Bol by som pokojnejší, keby som vedel, že ti nič nehrozí.“

Elena sa naňho zadívala a v očiach jej zaiskrilo. „Ach, pokiaľ je to jediný dôvod, pre ktorý ma chceš mať u seba v izbe,“ podpichla ho s úsmevom. „Ešteže nemáš nejaké skryté úmysly.“

Stefan si predstavil Eleninu smotanovobielu pokožku, jej zlaté hodvábne vlasy, jej teplo, jej krv, opojnú ako víno. Nádej, že ju bude mať v náručí bez toho, aby na nich dozerala jej teta Judith alebo jeho domáca pani Flowersová, mu takmer vyrazila dych.

„Samozrejme, že nemám,“ zamrmlal a sklonil k nej hlavu. „Žijem len preto, aby som ti slúžil.“ Znovu ju pobozkal a vyslal k nej všetku svoju lásku a túžbu.

Vtom sa nad nimi ozvalo prenikavé zakrákanie a trepot krídel. Stefan, stále uprostred bozku s Elenou, sa zamračil. Elena jeho napätie vycítila a odtiahla sa, potom sledovala jeho pohľad tam hore, kde krúžila čierna vrana.

Damon. Sleduje ich. Sleduje Elenu. Tak ako vždy.

„Výnimočnosť.“ Ethanov hlas zahlaholil na basketbalovom ihrisku. Ešte len svitalo a okrem neho tu boli len ospanliví kandidáti, ktorých si predvolal. „Ako už z nášho prvého stretnutia viete, každý z vás stelesňuje úspech v jednom či vo viacerých odvetviach ľudskej činnosti. To však nestačí.“ Zmĺkol a zadíval sa postupne na každú tvár. „Nestačí, že každý z vás disponuje jednou časťou toho najlepšieho. Všetky najlepšie vlastnosti totiž môžete mať v sebe. Počas kandidátskeho obdobia odhalíte vo svojej osobnosti svety, o ktorých ste nemali ani tušenia.“

Matt pošúchal teniskami o asfalt a pokúsil sa netváriť príliš skepticky. Očakávať od neho, že dosiahne akademické či umelecké úspechy? Vedel, že je to utópia.

Niežeby trpel nadmernou skromnosťou, ale bol realista. Svoje silné stránky poznal. Bol dobrý športovec a spoľahlivý priateľ, mal zmysel pre česť. A nebol hlúpy. No ak k členstvu v spoločnosti Vitale potrebuje super intelekt a tvorivosť, to sa môže rovno vzdať.

Pošúchal si dlaňou krk a pozrel na ostatných kandidátov. Potešilo ho, že takmer na každej tvári vidí ledva potláčanú paniku. Očividne sa ani oni nepovažovali za takých všestranných, aby uspokojili Ethanove nároky. Chloe, tá milá dievčina s okrúhlou tvárou, ktorú si všimol na prvom stretnutí, zachytila jeho pohľad a žmurkla. Bol to len krátky pohyb mihalníc, ale vyvolal v ňom zvláštne šťastie. Ihneď sa na ňu usmial.

„A tak dnes,“ pokračoval Ethan, „popracujeme na našich športových výkonoch.“ Matt si od úľavy vydýchol. To zvládne.

Okolo seba však videl mrzuté tváre. Intelektuáli, rodení vodcovia, kreatívni géniovia asi neboli zvyknutí na dokazovanie atletických schopností. Ozval sa tichý protestný šepot.

„Nezlostite sa,“ so smiechom ich odbil Ethan. „Môžem vám sľúbiť, že kým sa stanete členmi našej spoločnosti, každý z vás dosiahne v rámci svojich možností špičkovú fyzickú výkonnosť. Prvý raz sa presvedčíte, aké to je byť skutočne nažive.“ Oči mu veľavýznamne zažiarili.

Ethan im vysvetlil, v čom bude spočívať ich úloha. Čaká ich dvadsaťdvakilometrový beh s prekážkami. „Pripravte sa na trochu špiny,“ veselo dodal. „No bude to paráda. Keď skončíte, získate dobrý pocit, že ste dosiahli niečo nové. Môžete si navzájom pomáhať. No pozor, ak do troch hodín neukončíte celú trať, nepozveme vás na nasledujúcu skúšku.“ Usmial sa. „Len najlepší z vás sa môžu stať členmi spoločnosti Vitale.“

Matt sa poobzeral. Všetci kandidáti, ešte aj tí, ktorí vyzerali, že v živote nevystrčili nos z labáku či z knižnice, si zaväzovali tenisky a naťahovali si svaly. Z tvárí im vyžarovalo odhodlanie.

„Máriška,“ zatiahol vedľa neho príjemný hlas s výrazným južanským prízvukom, hlas z ešte južnejšieho juhu, ako je Virgínia. Matt sa usmial ešte skôr, ako sa obrátil a uvidel Chloe. „Ty si tu asi jediný, kto s dráhou nebude mať problémy,“ povedala.

Bola veľmi pekná. Na lícach sa jej pri úsmeve objavili jamôčky a krátke tmavé kučierky si zasúvala za uši. „Ja som Matt,“ predstavil sa jej s úsmevom.

„To už viem,“ odvetila. „Veď si naša futbalová hviezda.“

„A ty si Chloe, veľká umelkyňa,“ povedal.

„Ale čoby,“ začervenala sa.

„Vieš, že by som ťa niekedy rád videl tvoriť?“

Chloe sa usmiala ešte širšie. „Čo mi poradíš na dnes?“ spýtala sa. „Behávam len vtedy, keď nestíham autobus, a myslím, že teraz to oľutujem.“

Matta jej milá tvárička tak očarila, že by ju bol najradšej objal. Namiesto toho sa zamyslene zamračil a pozrel na oblohu. „Za týchto podmienok,“ povedal, „je najlepšie zachovať päťdesiatstupňový uhol rúk k zemi a utekať ľahkým pružným krokom.“

Chloe naňho chvíľu udivene pozerala, potom sa zvonivo zasmiala. „Však si zo mňa uťahuješ? Ach, to nie je fér. O behaní vôbec nič neviem.“

„Pomôžem ti,“ prisľúbil Matt a ten sľub ho ihneď zohrial pri srdci. „Spolu to zvládneme.“

9

Kde si? Elena netrpezlivo naťukala do mobilu esemesku. Stefan sa s ňou mal stretnúť pri vchode do internátu pred vyše dvadsiatimi minútami. Ten študijný krúžok už hádam ukončili, nie?

Nervózne chodila po izbe a pozerala cez okno na tmavé konáre stromov. Stefan nezvykne meškať…

Znovu skontrolovala telefón. Má sa mu zase ozvať? Nie, na to je priskoro. Treba vyčkať.

Vonku sa pohla tmavá silueta. Elena zhíkla.

Potom pokrútila hlavou. Nič to nie je, len konáre sa pohybujú vo vetre. Pristúpila bližšie a pokúsila sa pohľadom preniknúť za odrazy, čo sa mihali na skle. Izbu mali na treťom poschodí, takže v tejto výške vonku sedieť určite nikto nemôže. Alebo aspoň nikto z ľudského rodu. Elenu striaslo.

„Elena…“ ozval sa zvonku povznesený, celkom zreteľný hlas.

Zapišťala ako vystrašený králik a skočila dozadu. Pritisla si dlaň na búšiace srdce. Po chvíli sa však vrátila k oknu a otvorila ho.

„Damon,“ hlesla. „Na smrť si ma vystrašil. Čo tu robíš?“

V tme sa zablysli biele zuby a nasledovala posmešná odpoveď: „Čo asi? Čakám, kedy ma pozveš do svojej izby.“

„Načo by ti bolo osobitné pozvanie? Veď si mi sem pomáhal nosiť veci,“ zasmiala sa Elena.

„Viem,“ s úsmevom odvetil Damon. „No chcem sa správať ako džentlmen.“

Elena zaváhala. Damonovi, samozrejme, dôverovala, no táto situácia jej pripadala nebezpečne intímna. Damon je vonku v tme, ona je vo svojej izbe a je tu sama. Doma vo Fell’s Church ju v izbe navštevoval, no vtedy boli dole na prízemí teta Judith a jej manžel Robert. Zišlo jej na um, či by sa Stefan nahneval, keby sem Damona vpustila, no potom tú otázku zahnala. Stefan jej dôveruje a to je najdôležitejšie.

„Elena,“ nástojčivo, hoci stále tlmene prehovoril Damon. „Pusť ma dnu, lebo spadnem.“

Prevrátila oči. „Netáraj, ty predsa nepadáš. A aj keby si spadol, mohol by si vzlietnuť. Tak či onak, poď dnu.“

Čosi ticho zasvišťalo a Elenin zrak ani nestihol postrehnúť ten pohyb, len odrazu stál Damon tesne vedľa nej. Musela cúvnuť. Jeho vlasy, čierne ako sama noc, jeho bledá žiarivá pokožka, dokonalé črty tváre… Ešte aj voňal nádherne. A mal také vábivé pery…

Elena sa pristihla, že k nemu naťahuje krk, uvedomila si, ako pootvorila pery, a stuhla. „Prestaň,“ zasipela.

„Ja nič nerobím,“ nevinne pokrčil plecami Damon. Keď vystrúhala skeptickú grimasu, znovu pokrčil plecami a pridal jeden zo svojich krátkych žiarivých úsmevov. Jasné, pomyslela si Elena. Presne pre toto by Stefan asi neskákal od radosti, keby vedel, že jeho brat je tu. „Dobre, dobre, len som si chcel z teba trochu vystreliť.“

Poobzeral sa po izbe a mykol obočím. „Počúvaj, Elena, vieš, že ste ma sklamali? Ani ty, ani tvoje kamarátky neviete prekročiť vlastný tieň.“

Elena pozrela tam, kam upieral oči on. No pravdaže. V kúte izby, kde mala svoje veci Bonnie, sa váľali plyšové zvieratká, rozhádzané kusy oblečenia a suveníry. Naproti tomu sa vynímal prísny poriadok u Meredith: knihy zoradené podľa abecedy, na stole len tenký strieborný notebook a jediné strieborné pero, posteľ uprataná a zakrytá hodvábnou látkou s jemným sivo-bielym vzorom. Toaletný stolík aj šatník mala zatvorené, no Elena vedela, že za dvierkami sa ukrýva oblečenie zoradené presne podľa typu, farby a ročného obdobia. Damon mal pravdu. Stačilo pozrieť do izby, a každý by vedel, že Meredith je racionálna, kultivovaná, dokonale sa ovláda a všetky pocity drží v sebe, kým Bonnie je neporiadna, trochu pojašená a miluje zábavu.

Ozaj, a Elenine vlastné veci? Čo o nej vypovedajú? Kritickým okom sa zadívala na svoj kút. Zarámované reprodukcie obľúbených obrazov, strieborná kefa na vlasy a hrebeň pekne položené na toaletnom stolíku, tmavomodré obliečky, ktoré, ako vedela, jej pekne zdôrazňovali farbu očí a vlasov. Človek, ktorý sa drží toho, čo má rád, a nechce sa len tak zmeniť? Dievča, ktoré si uvedomuje, čo mu pristane? Nebola si istá, ktorá možnosť platí.

Damon sa na ňu opäť usmial, tentoraz bez posmešného výrazu. „Zabudni na to, princezná,“ milo povedal. „Ty si viac ako veci, ktoré vlastníš.“

„Vďaka,“ stroho odpovedala. „Skočil si sem len preto, aby si ma pozdravil?“

Vystrel ruku a zasunul jej za ucho neposlušný pramienok vlasov. Stáli veľmi blízko pri sebe a Elena musela opäť cúvnuť. „Povedal som si, že keď si už veľká dospelá študentka, mohli by sme sa ísť dnes večer zabaviť.“

„Zabaviť?“ Elena sa ledva sústreďovala – musela mu pozerať na pery. „A ako?“

„Veď vieš,“ povedal, „stačí menšia večera a zopár pohárikov. Len tak medzi priateľmi, nič príliš odvážne.“

„V poriadku,“ prikývla, „znie to dobre. Dnes večer však nemôžem. Stefan ma chce zobrať na večeru.“

„Aha, ako inak?“ Damon prikývol a venoval jej úsmev, ktorý mal zrejme vyzerať povzbudivo. Tak sa usiloval, že Elena div nevyprskla do smiechu. Povzbudivý, priateľský a skromný výraz? Na Damonovej tvári nevyzeral veľmi prirodzene.

Veľmi sa usiloval byť jej iba priateľom, hoci všetci vedeli, že medzi nimi je niečo viac. Odkedy umrel a vstal z mŕtvych, pokúšal sa zmeniť svoj vzťah so Stefanom aj s ňou. Chcel byť súčasťou partie tak ako ešte nikdy predtým. Elena to vedela a ľutovala ho – Damon sa určite poriadne ponamáhal, keď takto sekal dobrotu. Nemal v tom skrátka prax.

Elene zacinkal mobil. Prečítala si správu od Stefana:

Prepáč. Študijný krúžok sa nejako natiahol. Zaviaznem tu ešte najmenej na hodinu. Stretneme sa neskôr?

„Nejaký problém?“ Damon ju pozoroval s tým istým nevinným a čisto priateľským úsmevom na tvári. Elena k nemu pocítila náhlu náklonnosť. Je to jej kamarát. Prečo by s ním nemohla niekam ísť?

„Zmena plánov,“ rázne odpovedala. „Pôjdeme von, ale iba na chvíľu. O hodinu potrebujem byť zase tu, pretože sa stretnem so Stefanom.“ Rýchlo poslala Stefanovi esemesku, že sa pôjde najesť. Damon s triumfálnym úsmevom vystrel ruku a chytil ju za predlaktie.

Bonnie kráčala krížom cez areál a v hlave jej ako verklík znela veselá melódia. Mám rande so Zanderom, lalalalala… Ach, veď už bolo načase. Stretnutie s ním napäto očakávala celý týždeň, a hoci si telefonovali, v škole ho ani raz nevidela. Samozrejme, že ho hľadala…

A teraz ho konečne uvidí. Lalalalala… Krásneho, úchvatného Zandera…

Mala na sebe rifle a striebristý top, tak šikovne ušitý, že sa aspoň mohla tváriť, že má nejaké prsia. Bol to dobrý nápad, pomyslela si, nahodiť sa do tejto kombinácie. Nevyzerala príliš vyparádená, ale ani ako sivá myš. Veď sa môžu na poslednú chvíľu rozhodnúť, že vyrazia do klubu alebo niekam inam… Zander jej neoznámil, aké má na večer plány, len ju pozval, aby sa s ním stretla pred prírodovedným pavilónom. Lalalalala… Už si tú melódiu aj pohmkávala.

Spomalila a melódia jej v hlave zmĺkla, pretože pred sebou uvidela blikotavé svetlá, ktoré svietili na skupinku ľudí. Ľudia sa zhrčili na nádvorí jedného internátu.

Podišla bližšie a uvedomila si, že tam stoja dievčatá so sviečkami. Tancujúce plamienky im na vážnych tvárach vytvárali tiene. O stenu internátu boli opreté tri zväčšené fotografie. Dva obrázky dievčat, na treťom zábere bol chlapec. A pred nimi sa na tráve vŕšili kvety, pohľadnice a plyšové medvedíky.

Bonnie nechcela narušiť pietne ticho, tak len siahla jednému dievčaťu na predlaktie. „Čo sa to tu robí?“ šepla.

„Usporiadali sme spomienku na nezvestných,“ šeptom odvetilo dievča.

Nezvestní? Bonnie sa zadívala na tváre, ktoré pozerali z fotografií. Mladé, usmiate, zhruba v jej veku. „Všetci tu študovali?“ zhrozene sa opýtala. „Čo sa s nimi stalo?“

„To nikto nevie,“ vážne odvetila dievčina. „Jednoducho zmizli. Ty si o ničom nepočula?“

Bonnie spadol žalúdok až kamsi do nohavíc. Vedela o útoku na akési dievča, ktorý sa údajne stal v prvý večer, keď tu bola. O nezvestných však nemala ani tušenia. Nečudo, že ju inštinkt nedávno vystríhal pred nebezpečenstvom. Aj ona mohla byť vtedy v ohrození. „Nie,“ pomaly odpovedala. „O ničom som nepočula.“ Sklopila zrak, sklonila hlavu a vyslala k nebesiam zúfalú modlitbu, aby sa títo traja mladí a šťastne vyzerajúci ľudia našli – živí a zdraví.

V diaľke zavyla siréna.

„Niečo sa stalo.“

„Myslíš, že zase niekoho prepadli?“

Sirény sa blížili a okolo Bonnie sa zdvihol šum znepokojených hlasov. Dievča vedľa nej sa rozplakalo – zúfalo, vystrašene.

„Aký máte problém?“ ozval sa neznámy autoritatívny hlas a Bonnie pozrela za seba. Uvidela dvoch univerzitných ochrankárov, práve sa pretískali cez zhromaždenie.

„My… teda…“ Dievčina, ktorá sa predtým zhovárala s Bonnie, ukázala na fotografie pri stene. „Spomíname na nezvestných.“

„Čo znamenajú tie sirény?“ opýtalo sa hlasnejšie iné dievča.

„Nič vážne,“ povedal ochrankár, no keď pozrel na vzlykajúcu študentku, tvár mu zmäkla. Bonnie si v šoku uvedomila, že od nej nie je omnoho starší. „Slečna?“ oslovil plačúcu dievčinu. „Pomôžeme vám vrátiť sa do izby.“

Jeho partner sa zadíval na zhromaždený dav. „Mali by ste sa všetci vrátiť dnu,“ prísne im odporúčal. „Držte sa spolu a dávajte si pozor.“

„Nehovorili ste, že sa nič vážne nestalo?“ rozhnevane sa ozvalo ďalšie dievča. „Niečo pred nami tajíte, však?“

„Všetko už dávno viete,“ povedal trpezlivo ochrankár. „Došlo k zmiznutiam niekoľkých ľudí. To znamená, že opatrnosti nikdy nie je dosť.“

Ak sa nič vážne nedeje, prečo máme byť opatrní? pomyslela si Bonnie, ale zahryzla si do jazyka a ponáhľala sa po chodníku k prírodovednému pavilónu, kde sa mala stretnúť so Zanderom.

Zišlo jej na um, že by sa mohla obrátiť k svojim víziám. Možno by zistila niečo o osude nezvestných. Lenže Bonnie ten nápad zavrhla. Neznášala vízie. Predovšetkým neznášala ten pocit, že úplne stráca kontrolu nad sebou.

Aj tak by to zrejme nevyšlo. Jej vízie sa zásadne týkali len ľudí, ktorých poznala, a riešili sa v nich ich momentálne problémy. Nezvestných nepoznala. Radšej si zahryzla do pery a pridala do kroku. Vzrušenie z rande vyšumelo, nahradil ho pocit zraniteľnosti. Ak sa teraz zíde so Zanderom, aspoň tu nebude sama.

Zander ju však pred prírodovedným pavilónom nečakal. Bonnie zaváhala a nervózne sa poobzerala. Tento kút univerzitného areálu vyzeral opustený.

Skúsila dvere na pavilóne, ale boli zamknuté. Ako inak? Takto neskoro sa predsa nevyučuje. Nervózne pomykala kľučkou a potom siahla do kabelky. Prevrátila oči a zaúpela – mobil si zabudla v izbe.

Odrazu si pripadala vystavená všetkým možným i nemožným útokom. Ochrankári odporúčali študentom, aby sa držali pohromade a netúlali sa večer či v noci osamote. A ona sa tu ocitla sama ako prst! Vlasy jej rozstrapatil chladný vietor a Bonnie sa zachvela. Tma hustla.

„Bonnie. Pst! Bonnie.“

Zanderov hlas. Odkiaľ znie?

Nevidela nič okrem tmy, do ktorej kde-tu vyhryzli kruh svetla pouličné lampy. Lístie nad ňou zašumelo, ako ho rozčeril vietor.

„Bonnie! Tu som! Hore!“

Zdvihla zrak a uvidela Zandera. Bol na streche, pozeral sa na ňu z výšky a jeho plavé vlasy v mesačnom svetle žiarili ako svätožiara.

„Čo tam robíš?“ zmätene zvolala.

„Len poď za mnou,“ vyzval ju a ukázal na požiarny rebrík, čo stúpal po boku budovy. Stupienky sa začínali asi meter nad zemou.

„To myslíš vážne?“ pochybovačne sa spýtala Bonnie. Prešla k rebríku. Vedela, že naň zrejme vylezie, ale bude sa pritom cítiť nemotorne a trápne. A čo ak ju niekto prichytí? Neprečítala si presné znenie školského poriadku, ale zdalo sa jej, že lozenie po rebríkoch a strechách bez závažného dôvodu by sa mohlo považovať za priestupok.

„No tak, Bonnie,“ volal ju Zander. Zadupotal po kovových schodoch a zbehol po požiarnom schodisku, potom zliezol po rebríku a hybko zoskočil na zem – pristál vedľa nej ako mačka. Kľakol si na jedno koleno a vystrel k nej ruky. „Ak chceš, podopriem ťa, aby si sa lepšie odrazila.“

Bonnie sťažka preglgla, no potom stúpila na Zanderove zopnuté dlane a načiahla sa k rebríku. Vyšvihla sa na spodný stupienok a potom to už bola hračka, aj keď ju vrstva hrdze driapala na rukách. Chvíľu ďakovala všetkým prozreteľným silám vesmíru, ktoré jej poradili, aby si namiesto sukne obliekla rifle.

Zander stúpal tesne za ňou, až sa napokon dostali na strechu.

„Môžeme tu vôbec byť?“ nervózne sa opýtala.

„Nuž,“ zatiahol Zander, „asi skôr nie. Lenže ja sem chodievam často a ešte mi to nikto nezakázal.“ Usmial sa tým svojím krásnym srdečným úsmevom a doložil: „Je to jedno z mojich obľúbených miest.“

Bonnie musela uznať, že výhľad je odtiaľto veľmi pekný. Areál sa tiahol pod nimi, plný zelene a záhrad.

Ak by ju sem vyviedol niekto iný, šomrala by na hrdzu, na betónovú strechu a azda by aj nadškrtla, že prvé rande si vyžaduje lepšie prostredie. Veď je to rande, či nie? V panike zmeravela, lebo si nevedela presne spomenúť na slová, ktorými ju Zander pozýval, keď sa dohodli, že sa stretnú pred týmto pavilónom. Na slová si nespomínala, ale rozhodne vyzneli tak, ako má vyznieť pozvanie na rande. Napokon, už nie je malá a vyzná sa vo svete.

Zander bol okrem toho taký fešák, že za trochu sebazaprenia to určite stálo.

„Je tu pekne,“ neveľmi nadšene prehovorila a poobzerala sa po plochej streche zo špinavého betónu. „Myslím tým, že sa mi páči takáto výška.“

„Sme tu bližšie ku hviezdam,“ povedal Zander a chytil ju za ruku. „Poď sem.“ Jeho ruka bola teplá a silná, Bonnie ju pevne zovrela. Mal pravdu, hviezdy boli odtiaľto nádherné. Nad stromami žiarili omnoho jasnejšie.

Zaviedol ju do rohu strechy, kde bola rozprestretá stará vojenská deka, na nej sa belela škatuľa na pizzu a Bonnie si všimla aj zopár plechoviek s nealkom. „Cíť sa ako doma,“ povedal. Po chvíli tichšie dodal: „Viem, že toto rande nepôsobí ktovieako luxusne, Bonnie, ale chcel som ti ukázať svoje tajné miesto. Myslel som si, že oceníš to, čo je na ňom najlepšie.“

„Rozhodne to oceňujem,“ polichotene prikývla Bonnie. V hlave sa jej spustil víťazný pokrik: Hurá! Zander vie, že je to rande!

Onedlho sa ocitla usadená po jeho boku, s jeho rukou na pleciach. Jedla horúcu, mastnú, ale chutnú pizzu a pozerala na hviezdy.

„Veľmi často sem chodievam sám,“ povedal Zander. „Vlani som si tu raz len tak ležal a videl som, ako tieň našej planéty postupne zakrýva obrovský mesiac v splne. Bez mesačného svitu bolo tma ako vo vreci, ale na oblohe som stále rozoznával jeho červenú siluetu.“

„Vikingovia sa nazdávali, že zatmenia spôsobujú dva vlky. Jeden, ktorý chce zožrať slnko, a druhý, ktorý chce zožrať mesiac,“ lenivo prehodila Bonnie. „Už som zabudla, ktorý mal chuť na mesiac, no vždy keď bolo zatmenie slnka alebo mesiaca, ľudia mali robiť obrovský hluk, aby hladného vlka odplašili.“

Zander na ňu pozrel. „Dosť zvláštne, že také niečo vieš,“ povedal s úsmevom.

Bonnie sa v žiare jeho úsmevu blažene pohniezdila. „Mňa mytológia zaujíma,“ vysvetľovala. „Najmä druidská a keltská, ale v podstate mám rada všetky rozprávky a mýty. Aj Druidov fascinoval mesiac. Mali podľa neho zostavený celý lunárny kalendár. Mesiac bol základom ich astrológie.“ Vystrela sa, nadšená zo Zanderovho obdivného pohľadu. „Napríklad teraz, od konca augusta do konca septembra, sa nachádzame v mesiaci, ktorý nazývali Mesiac umenia. A už o niekoľko týždňov sa začne Umierajúci mesiac.“

„Čo to znamená?“ zaujímal sa Zander. Sedel už celkom blízko a pozeral jej rovno do očí.

„Znamená to, že nastal čas koncov,“ povedala Bonnie. „Umierania, spánku… druidský rok sa totiž začína už po sviatku Všetkých svätých.“

„Hm.“ Zander ju stále uprene pozoroval. „Odkiaľ toho toľko vieš, Bonnie McCulloughová?“ Ústa mu rozvlnil mierny úsmev.

„Nuž, mám medzi predkami Druidov a Keltov,“ riekla Bonnie, no hneď si vynadala, že to vyznelo hlúpo. „Stará mama mi hovorila, že pochádzame z rodu druidských kňažiek. Preto občas vidím aj to, čo iní nevidia. Stará mama to vidí tiež.“

„Zaujímavé,“ šepol Zander. Potom prehodil veselším tónom: „Vidíš to, čo iní nie?“

„Naozaj,“ vážne prikývla Bonnie. Znepokojilo ju, že mu to povedala. Nechcela ho odstrašiť už na prvom rande, no zároveň mu nechcela klamať.

Ach, tá modrá farba… Zander mal oči ako more a ona do nich klesala čoraz hlbšie. Nič nebolo pod ňou ani nad ňou, jednoducho padala, neprestajne, pomaly a príjemne.

Mykla sa a pozrela inam. „Prepáč,“ vzdychla a pokrútila hlavou. „To bolo čudné. Mala som pocit, že zaspávam.“

„V pohode,“ povedal Zander, ale jeho tvár zrazu pôsobila akosi meravo a zvláštne. Potom sa znovu zablysol ten okúzľujúci úsmev a Zander vstal. „Poď, ešte niečo ti ukážem.“

Bonnie sa pomaly postavila. Ešte stále si pripadala trochu čudne a musela si siahnuť rukou na čelo.

„Sem,“ naznačil Zander a potiahol ju za sebou. Priviedol Bonnie k rohu strechy a vystúpil na úzky múrik, ktorý plochu lemoval.

„Zander,“ zhrozene vydýchla Bonnie. „Už aj poď dolu! Veď spadneš!“

„Nespadneme,“ vyhlásil Zander a venoval jej úsmev. „Vylez za mnou.“

„Ty si sa zbláznil!“ zhíkla. V skutočnosti nemala rada výšky. Pamätala sa, že raz spolu s Damonom a Elenou museli prejsť cez veľmi vysoký most. Inak by neboli zachránili Stefana, no nebola by to dokázala, nebyť Damonovej upírskej Sily. Vtedy jej vsugeroval, že je akrobatka, povrazolezkyňa, ktorá si výšky vychutnáva. Keď na ňu hneď za mostom prestal pôsobiť, oneskorene pocítila strach a zdvihol sa jej žalúdok.

No predsa ten most prekonala, však? A nedávno si sľúbila, že na vysokej škole bude sebaistejšia, silnejšia. Pozrela hore na Zandera. Nadšene sa usmieval, vystieral k nej ruku. Chytila sa ho a on jej pomohol vyliezť.

„Uf,“ šepla, keď sa ocitla hore. Zem sa závratne mihala pod ňou a ona od nej musela odtrhnúť zrak. „Uf, toto nie je dobrý nápad.“

„Ver mi,“ povedal Zander a chytil ju aj za druhú ruku. Pevne ju držal. „Nepustím ťa.“

Pozrela mu do neskutočne modrých očí a hneď sa cítila bezpečnejšie. V jeho pohľade bolo čosi priame a úprimné. „Tak čo mám robiť?“ spýtala sa a bola hrdá, že sa jej netrasie hlas.

„Zatvor oči,“ povedal Zander, a keď poslúchla, doložil: „Zdvihni pravú nohu do vzduchu.“

„Čo?“ zaúpela Bonnie a takmer otvorila oči.

„Ver mi,“ zopakoval Zander a tentoraz sa mu v hlase ozýval podtón smiechu. Bonnie neochotne zdvihla nohu.

V tej chvíli zafúkal vietor. Bonnie mala pocit, že ju zdvihne zo strechy a vynesie na oblohu ako šarkana. Pevnejšie stisla Zanderovi ruky.

„Neboj sa,“ tíšil ju. „Bonnie, bude to neuveriteľné. Musíš sa uvoľniť. Ak neriskuješ, život za nič nestojí.“

Zhlboka sa nadýchla, vydýchla a donútila sa uvoľniť. Vietor jej rozvieval kučery, hvízdal jej v ušiach, dorážal do oblečenia a pravej nohy, ktorú mala stále zdvihnutú. Keď sa uvoľnila, zacítila, akoby ju čosi jemne dvíhalo k nebu. Akoby sa mohla oprieť o vzduch. Akoby lietala.

Bonnie si zrazu uvedomila, že sa radostne smeje, a otvorila oči. Pozrela do Zanderových. Aj on sa smial a pevne ju zvieral v náručí. Bol jej kotva, pútal ju k zemi, kým ona takmer lietala. Ešte nikdy si tak nástojčivo neuvedomovala kolobeh krvi vo svojich žilách, každým nervom cítila vzduch okolo seba.

Ešte nikdy tak intenzívne nežila.

10

Elena s Damonom skončili v krčmičke plnej ľudí, ktorí sa živo bavili. Ako inak, Damon im zohnal stôl aj bez čakania. Teraz sa pohodlne rozvalil na svojej lavici v boxe a so spokojným výrazom, ktorý pripomínal veľkého krásneho čierneho pantera, počúval Elenino rozprávanie. Elena sa rozveselila a odrazu len nadšene trkotala o všetkých možných príhodách zo študentského života. Damon si vypočul o profesorovi Campbellovi (o ktorom už, samozrejme, vedel), ale dozvedel sa aj klebietky o jej spolužiakoch.

„Predstav si to, plný výťah pomaly stúpa a baba, s ktorou pracujem v labáku, sa oprela chrbtom o tlačidlá. Nešťastnou náhodou stisla zvonček a spustil sa alarm!“ Elena si odpila z bublinkového nápoja. „Ozval sa hlas: Máte problém? A ona na to, že nie, že to bola iba náhoda. Hlas povedal: Prosím? Vôbec vás nepočujem. A takto sa naťahovali, až napokon moja kamarátka len kričala: Náhoda! Náhoda!“

Damon prestal kresliť prstom po povrchu zahmleného pohára, pozrel na ňu spod dlhých mihalníc a pery sa mu mykli. Mal to byť úsmev.

„Keď sa na prízemí konečne otvorili dvere, stáli tam až štyria ochrankári a mali so sebou aj lekárničku,“ smiala sa Elena. „Oni si fakt mysleli, že sa stala nejaká strašná nehoda. A my sme nevedeli, čo máme robiť, tak sme len prešli ďalej. Vyšli sme z budovy a vzali sme nohy na plecia. Viem, je to trápne, ale skoro sme sa potrhali od smiechu.“

Damonov polovičný úsmev sa zmenil na stopercentný, ale tentoraz v ňom nebola ani stopa povznesenosti, žiadny krátky, žiarivý a záhadný úsmev, ktorý sa mihne a zase sa stratí. Bol to normálny úsmev od ucha k uchu, akého sa inak Damon nedopúšťal. „Hej, som rád, že si rada,“ povedal.

„Čože?“

„Si uvoľnená. Konečne. Odkedy sme sa zoznámili, stále si prežívala nejakú krízu.“ Zdvihol ruku a odhrnul jej z tváre zatúlaný pramienok vlasov, pritom sa jej kradmo dotkol líca.

Elena si uvedomovala, že pri boxe stojí čašník a vyčkáva, kedy si ho všimnú, a predsa dosť koketne odpovedala: „Aha, a ty s mojimi emocionálnymi výkyvmi nemáš akože nič spoločné? To si myslíš?“

„Netvrdím, že väčšina z nich sa dá pripísať na môj účet,“ vyhlásil Damon a úsmev mu zmizol z tváre. Potom zdvihol pohľad, zrazu vyzeral ostražito a veľavýznamne povedal: „Zdravím, Stefan.“

Elena prekvapene stuhla. Takže to nebol čašník. Bol to Stefan. Len naňho pozrela a útrpne stisla pery. Nervozita v žalúdku sa opäť ozvala. Stefanova tvár vyzerala ako vytesaná zo skaly. Pozeral na bratovu ruku, ktorá sa stále načahovala ponad stôl k Elene.

„Ahoj,“ váhavo ho pozdravila. „Ako bolo v študijnom krúžku?“

Stefan jej pohľad opätoval, akoby bol o sto kilometrov ďalej. „Elena, všade ťa hľadám. Prečo neberieš mobil?“

Vytiahla prístroj a zhrozene si všimla niekoľko správ – všetky od Stefana. „Ach jaj, prepáč,“ vzdychla. „Nepočula som zvonenie.“

„Mali sme sa predsa stretnúť,“ podráždene pokračoval Stefan. „Prišiel som za tebou do izby a teba nikde! Elena, vieš, že sa tu strácajú ľudia, však?“

Bál sa o ňu. Desil sa toho, že sa jej možno stalo niečo veľmi zlé. Ten strach mal ešte stále v očiach. Elena sa k nemu natiahla, chcela ho utešiť. Vedela, ako ťažko znáša jej návrat do stavu obyčajnej smrteľníčky, ktorá sa už nemôže brániť nadprirodzenou silou. Stefan sa nazdával, že takto je zraniteľná, a obával sa, že ju stratí. Mala na to myslieť, mala mu nechať odkaz, rozhodne podrobnejší ako krátku esemesku, že sa onedlho vráti.

Kým sa ho stihla dotknúť, Stefan sa zadíval na Damona. „Čo sa tu deje?“ osopil sa naňho. „Pre toto si sa na nás zavesil? Pre toto sa motáš okolo školy? Aby si mohol dobiedzať do Eleny?“

Damonovi sa na tvári zjavil ublížený výraz, ale taký prchavý, že Elena si ani nebola istá, či ho zazrela. Vzápätí ho vystriedal úškľabok plný ležérneho pohŕdania. Elena znervóznela. Zmier medzi bratmi bol krehký, ona to vedela lepšie ako ktokoľvek iný, a predsa dovolila Damonovi, aby s ňou flirtoval. Ako mohla byť taká hlúpa?

„Niekto by ju mal chrániť,“ lenivo zatiahol Damon. „A ty nestíhaš, pretože sa musíš zase hrať na človeka. Vraj študijný krúžok! Pchá!“ Opovržlivo nadvihol obočie. „Prekvapuje ma, že si vôbec zaregistroval, čo sa v tejto škole deje. Bol by si radšej, keby bola Elena na takomto mieste sama? Bol by si radšej, keby ju niečo ohrozovalo, len nech netrávi čas so mnou?“

Stefan rozhorčene zaťal pery. „Tvrdíš, že nemáš žiadne skryté úmysly?“ vyštekol.

Damon len veľkopansky mávol rukou. „Vieš, čo k Elene cítim. Aj Elena to dobre vie. Ešte aj ten váš trpák futbalista vie, ako sa veci majú. Lenže ja nepredstavujem problém, braček. Problémy robíš len ty a tvoja žiarlivosť. Chceš byť obyčajným človekom, a zároveň chceš chodiť s Elenou. Lenže Elena nie je obyčajná. Takže si vyber, lebo nemôžeš mať všetko. Nič zlé som nespáchal. Elena sem so mnou prišla úplne dobrovoľne.“

Elena sa zmraštila. To už bude navždy takéto? Bude si musieť dávať pozor na každý krok, aby nepodráždila bratov, ktorí sú ochotní pre najmenšiu zámienku chytiť jeden druhého pod krk? „Stefan… Damon…“ prosebne šepkala, ale oni ju nevnímali.

Gánili na seba ako dvaja démoni. Stefan podišiel bližšie, zaťal päste. Damon zaťal zuby, nemo vyzýval brata, aby teda začal, ak sa chce biť. Elena si prvý raz všimla, ako veľmi sa tí dvaja podobajú.

„Ja to neznesiem,“ povedala. Aj jej vlastným ušiam to znelo chabo, málo rozhodne. „Nie som ako ona. Nemôžem byť Katherine.“

Damon sa zamračil. „Katherine?!“ takmer skríkol. „Miláčik, môžeš mi veriť, že od teba nikto nechce, aby si bola ako ona.“

Stefan, už s miernejším výrazom v tvári, povedal: „Elena, srdiečko…“

„Počúvaj ma,“ skočila mu do reči a poutierala si oči. „Už pridlho s vami zaobchádzam v rukavičkách, chodím po prstoch, div, že vôbec dýcham, aby sa to všetko medzi nami nerozsypalo. Ak z tej hrôzy, ktorú sme prežili, vzišlo niečo dobré, je to to, že ste našli jeden druhého, znovu ste sa k sebe správali ako bratia. A ja nemôžem…“ Zhlboka sa nadýchla a pokúsila sa nájsť v sebe hlas rozumu.

„Myslím si, že by sme si mali dať pauzu,“ dokončila. „Stefan, veľmi ťa milujem. Si moje druhé ja, si ten pravý. Veď to vieš.“ Prosebne naňho pozrela, očami modlikala, aby pochopil.

Potom pozrela na Damona, ktorý na ňu upieral zamračený pohľad. „Damon, aj ty už patríš ku mne. Ja… súcitím s tebou.“ Pozerala raz na jedného, raz na druhého a nervózne si prepletala prsty. „Nemôžem vás stratiť. Musím však znovu zistiť, kto som, ako som sa po tom, čo sa stalo, zmenila. Viem, že to potrebujem spraviť, a nemôžem riskovať, že poškodím vzťah, ktorý sa medzi vami obnovuje. Vy zase potrebujete prísť na to, či spolu dokážete slušne vychádzať, hoci som dôležitá pre vás obidvoch.“

Damon si skepticky odfrkol, ale Elena sa nedala prerušiť. „Pochopím, ak na mňa nepočkáte. Nebudem vám to zazlievať. A naveky vás budem milovať. Áno, obidvoch, každého inak. Teraz však nemôžem zostať v takomto vzťahu. Ani s jedným, ani s druhým.

Oči sa jej znovu zaliali slzami a ruky, ktorými si tie slzy utierala, sa chveli.

Damon sa nahol nad stôl a na perách mu zaihral smutný úsmev. „Elena, dobre tomu rozumiem? Dala si nám kopačky? Obom?“

Slzy ihneď uschli. „Damon, s tebou som nikdy nechodila,“ zahriakla ho.

„Viem,“ pokrčil plecami, „no teraz si sa so mnou rozišla.“ Pozrel na Stefana, potom rýchlo odvrátil pohľad. Z jeho tváre sa nedalo vôbec nič vyčítať.

Zato na tej Stefanovej sa zračil nekonečný žiaľ. Na chvíľu sa tam objavila toľká clivota, až by každý uveril, že tento mladý muž chodí po zemi už vyše päťsto rokov. „Ako chceš, Elena,“ povedal. Načiahol sa k nej, potom stiahol ruku naspäť. „Nech sa stane čokoľvek, vždy ťa budem milovať. Moje city k tebe sa nezmenia. Dám ti toľko času, koľko potrebuješ.“

„Okej,“ hlesla Elena a rozochvene vstala. Cítila nevoľnosť a bála sa, že bude vracať. Niečo v nej kričalo, aby objala Stefana, aby mu z tváre bozkom vymazala ten zúfalý bôľ. Lenže Damon ju stále pozoroval a jeho tvár bola nevyspytateľná a… keby sa hociktorého z nich teraz dotkla… bolo by to ešte horšie. „Chvíľu potrebujem byť sama,“ povedala.

Inokedy by ju nepustili samu do tmy. Namietali by, že sa jej v nebezpečnom prostredí môže niečo stať. Boli by sa škriepili, boli by kráčali za ňou, ak by im nedovolila ísť po svojom boku, len aby ju mohli mať pod ochranou.

No teraz Stefan sklonil hlavu a odstúpil jej z cesty. Damon sa na lavici ani nepohol. Hľadel spod privretých viečok za ňou.

Elena bez jediného obzretia prešla k dverám. Ruky sa jej triasli, v očiach mala znovu slzy. Zároveň však cítila úľavu, akoby po dlhom vláčení zhodila z pliec ťažké bremeno.

Možno je to najlepšie rozhodnutie, aké som v poslednom – a dosť dlhom – období urobila.

Milý denníček!

Vždy keď si spomeniem na Stefanovu tvár, ako vyzerala, keď som mu povedala, že potrebujem čas a priestor, zabolí ma v hrudníku. Nevládzem dýchať.

Nechcela som mu ublížiť. Stefanovi nikdy. Ako by som mohla? Sme si takí blízki, sme navzájom prepojení, on je súčasťou mojej duše a bez neho nemôžem byť úplná.

A predsa…

Milujem aj Damona. Damon je môj priateľ, je ako môj odraz v temnom zrkadle, je to ten rafinovaný odlesk môjho ja, ktorý spraví všetko, aby dostal to, čo chce, a zároveň má hlboko v sebe láskavosť, ktorú málokto vytuší. Neviem si predstaviť ani život bez Damona.

Stefan ma chce len pre seba, zviera ma tak tuho, až mi nedá dýchať. Isteže mu záleží na bratovi a Damon má zase rád jeho. Preto keď sa ocitám medzi nimi, je to, akoby som im kazila bratský vzťah.

Všetci traja sme si príliš blízki, pretože sme spolu prežili veľké krízy. Moju smrť a znovuzrodenie, Klausov útok, Damonov návrat spomedzi mŕtvych, potom boj s fantómom… Všetko, čo sme urobili, všetko, čo sme si pomysleli, sa nerozlučne spájalo s nami tromi. So všetkými. Takto to ďalej nepôjde.

Viem, že som konala správne. Keď nebudem stáť medzi nimi, môžu sa k sebe správať ako bratia. Až potom, keď sa im to podarí, možno obnovím vlákna svojho vzťahu s oboma. A nebudem musieť spraviť nič, čo by narušilo ich puto.

Bolo to správne rozhodnutie, lenže ja mám stále pocit, akoby som umierala veľmi pomalou smrťou. Ako dokážem aspoň chvíľu dýchať bez Stefana?

Nezostáva mi nič, len byť silná. Ak pôjdem ďalej, hoci z nohy na nohu, nejako to prekonám. A nakoniec všetko dobre dopadne. Musí.

11

„Dáte si kávu, milá moja?“ spýtal sa profesor Campbell. Pardon, James, opravila sa v duchu Elena. Prikývla a on vyskočil k maličkému kávovaru, ktorý sa neisto kyvkal na štóse papierov.

O chvíľu jej priniesol šálku s kávou, do ktorej pridal aj smotanu a cukor, a natešene sa usadil. Ponad prepchatý stôl pozoroval svoju študentku s výrazom netajenej radosti. „Myslím si, že mám aj keksy,“ poznamenal. „Nie sú domáce, ale dajú sa zjesť. Čo poviete?“

Elena zdvorilo pokrútila hlavou a odpila si z kávy. „Je veľmi dobrá,“ s úsmevom pochválila.

Už pred niekoľkými dňami povedala Stefanovi a Damonovi, že si od nich potrebuje oddýchnuť. Potom sa zdôverila Meredith a Bonnie, a keď sa im vyžalovala, otriasla sa a… skúsila žiť, akoby sa nič nestalo. Chodila do školy, na obed s kamarátmi a celý čas nosila na tvári masku statočnosti. Súčasťou tohto hrdinského úsilia o normálne fungovanie bolo aj stretnutie s Jamesom. Prišla za ním do kancelárie počas konzultačných hodín, aby sa dozvedela niečo viac o študentských časoch svojich rodičov. Nemohli byť s ňou, nemohli ju utešovať, tak azda aspoň pri rozhovore o nich trochu pookreje.

„Božemôj!“ zvolal James. „Zdedili ste tváričku po Elizabeth, a len čo sa usmejete, objaví sa vám jamka na líci, akú mal Thomas! Presne taká ako uňho, iba na jednom líci. Vyzeral s ňou ako šarmantný lotor.“

Elena uvažovala, či mu má poďakovať. V istom zmyslel jej skladal komplimenty, no v skutočnosti boli určené jej rodičom, takže nechcela pôsobiť domýšľavo.

Pre istotu len povedala: „Teší ma, že vo mne vidíte podobu s rodičmi. Pamätám si, že ako malá som ich obdivovala. Pripadali mi veľmi elegantní.“ Pokrčila plecami. „No asi všetky malé deti sú presvedčené o kráse svojich rodičov.“

„Vaša matka bola nepochybne krásavica,“ povedal James. „Nejde však iba o výzor. Aj hlas máte celkom ako ona, a to, čo ste povedali v triede, mi zase pripomenulo postrehy vášho otca. Bol veľmi všímavý.“ Siahol do zásuvky a po chvíli vylovil plechovku maslových sušienok. „Naozaj si nedáte? Tak dobre.“ Jednu si vzal a zahryzol do nej. „Ako hovorím, Elizabeth bola neskutočne krásna. O Thomasovi by som sa to neodvážil vyhlásiť, ale mal istý šarm. Možno práve preto si získal jej srdce.“

„Aha.“ Elena si roztržito pomiešala kávu. „Takže predtým chodila s inými?“ Bolo to absurdné, ale vždy si predstavovala, že jej rodičia boli stále spolu.

James sa ticho zasmial. „Elizabeth nejednému zlomila srdce. Predpokladám, že ani vy nie ste iná.“

Elena si nešťastne spomenula na Stefanove mierne zelené oči plné smútku. Nie, nechcela mu ublížiť. A čo Matt, s ktorým chodila v strednej škole a ktorý ju stále svojím spôsobom ľúbi? Odvtedy sa nezamiloval do žiadnej inej, nijaké dievča v ňom nevzbudilo ani len väčší záujem. Áno, lámem srdcia.

James ju pozoroval bystrým pátravým pohľadom. „Aha, ale šťastná asi nie ste, však?“ šepol. Elena naňho prekvapene pozrela a on s tichým zazvonením položil šálku na stôl. Vystrel sa. „Elizabeth Morrowovú,“ povedal zrazu úplne odťažitým tónom, „som prvý raz stretol ako prváčku. Stále tvorila, vyrábala pozoruhodné scény a kostýmy pre univerzitné divadlo. S vaším otcom sme vtedy boli v druhom ročníku. Boli sme dobrí priatelia, členovia toho istého bratstva. Odkedy zazrel vašu mamu, nedokázal o nej prestať hovoriť. Strašne ju obdivoval. A ja, len čo som sa s ňou zoznámil, ocitol som sa tiež na jej obežnej dráhe.“

Usmial sa. „Aj my s Thomasom sme patrili k neobyčajným študentom. Ja som vynikal študijnými výsledkami, Thomas zase dokázal presadiť svoj názor. Keď si niečo vzal do hlavy, každého presvedčil, že má pravdu. No v kultúre sme sa nevyznali, boli sme hotoví barbari. To Elizabeth nás oboznámila s výtvarným a divadelným umením. Ukázala nám svet za hranicou malých južanských mestečiek, v ktorých sme obaja vyrástli.“ James zjedol ďalší keks, neprítomne si z prstov oblízal cukor a potom zhlboka vzdychol. „Myslel som si, že budeme naveky priatelia,“ pokračoval, „no naše cesty sa rozdelili.“

„Prečo?“ zaujímala sa Elena. „Stalo sa niečo?“

Pozrel inam. „Isteže sa nič nestalo,“ mykol plecom, „len sme každý vykročili iným smerom. No vždy keď kráčam po chodbe na treťom poschodí, musím zastať a pozrieť sa na našu fotografiu.“ Ostýchavo sa zasmial a potľapkal sa po bruchu. „Asi ma k tomu núti márnivosť. Svoje mladšie ja spoznám hneď. Rýchlejšie ako toho tučného starca, čo na mňa v poslednom čase gáni zo zrkadla.“

„O čom to hovoríte?“ zmätene sa opýtala Elena. „Aká fotografia? Na akej chodbe?“

James prekvapene otvoril ústa. „Aha, vy ešte nepoznáte všetky tunajšie tradície. Dlhá chodba na treťom poschodí v tejto budove je ako výstavná sieň. Visia tam fotografie z rôznych období školských dejín. A je tam aj pekná snímka vašich rodičov spolu s mojou maličkosťou.“

„Musím sa na ňu pozrieť,“ rozveselila sa Elena. Fotografií rodičov pred svadbou mala len zopár.

Na dvere ktosi zaklopal a o chvíľu dnu nazrela nízka dievčina s okuliarmi. „Pardon,“ povedala a chcela odísť.

„Nie, drahá moja,“ žoviálne ju zastavil James. Vstal spoza stola. „Ja som tu s Elenou hovoril o starých priateľoch, ale vy si potrebujete čím skôr vyjasniť tému svojej absolventskej práce. Len poďte ďalej.“ Pozrel na Elenu a komicky sa uklonil. „Elena, ak dovolíte, v tomto rozhovore budeme pokračovať inokedy.“

„Pravdaže,“ prikývla a vstala, stisla Jamesovi ruku.

„Keď už hovoríme o starých priateľoch,“ prehodil ešte, keď už bola Elena na odchode, „tesne pred začiatkom semestra som sa stretol s vašou známou, doktorkou Celiou Connorovou. Spomínala vás a hovorila, že sa sem chystáte nastúpiť.“

Elena sa mykla a prudko sa zvrtla. Vyvalila na profesora oči. On sa stretol s Celiou? V hlave sa jej vyrojili spomienky: Celia v Stefanovom náručí, keď ju upírskou rýchlosťou zachraňoval pred uháňajúcim vlakom, Celia bojujúca s fantómom uprostred plameňov. Koľko toho James vie? Čo mu Celia porozprávala?

James sa na ňu uhladene usmial. „O tom sa porozprávame neskôr,“ vyhlásil. Elena po chvíli mlčania prikývla. Ani nevedela, ako sa dostala z jeho kancelárie. Dievčina, ktorá čakala na konzultácie, jej podržala otvorené dvere.

Na chodbe zastala, oprela sa o stenu a zamyslela sa. Povedala Celia Jamesovi Campbellovi, že Stefan a Damon sú upíri? Prezradila mu niečo o Elene? Skôr nie. Celia sa s nimi po tuhom boji s fantómom žiarlivosti nakoniec spriatelila. Iste udrží ich tajomstvá. Okrem toho má rozum a vyzná sa v akademickom prostredí. Nebude predsa rozprávať kolegom nič, čo by v nich vzbudilo pochybnosti o jej duševnom zdraví. Keby im prezradila, že sa zoznámila s upírmi, zostal by jej biľag šialenej šarlatánky.

Elena zahnala nepokoj, ktorý ju pochytil ku koncu rozhovoru s Jamesom, a radšej sa v mysli vrátila k fotografii na treťom poschodí. Vyšla po schodoch vyššie a rozhodla sa, že ju vyhľadá.

Ukázalo sa, že nájsť chodbu na treťom poschodí je celkom ľahké. Druhé poschodie bolo bludiskom kľukatých chodbičiek a kancelárií, zato na treťom poschodí sa hneď pri schodisku otvárala široká a dlhá chodba, ktorá sa tiahla od jedného konca budovy k druhému.

Na druhom poschodí sa ozýval pracovný ruch, ale tretie pôsobilo ako svätyňa, tichá a prázdna, ponorená v šere. V pravidelných vzdialenostiach od seba tu boli zatvorené dvere. Elena nazrela cez sklo na jedných dverách, ale uvidela len prázdnu miestnosť.

Na stenách medzi dverami viseli veľké fotografie. Neďaleko schodiska, kde začala svoju pátraciu akciu, boli staré zábery ako z prelomu devätnásteho a dvadsiateho storočia. Mladí muži v oblekoch a s vlasmi rozdelenými cestičkou na boku hlavy, na tvárach škrobené úsmevy. Dievčatá v bielych blúzkach s vysokými goliermi, v dlhých sukniach a s vyčesanými drdolmi. Na jednej fotografii niesli dievčatá v rade za sebou obrovské vence – zrejme to bola spomienka na nejakú školskú slávnosť.

Boli tu fotografie z veslárskych pretekov aj z piknikov, portréty párov vyobliekaných ako na ples, skupinové zábery športových tímov. Na jednej fotografii bola skupinka mladých hercov – možno z dvadsiatych, možno z tridsiatych rokov. Dievčatá mali krátke šik účesy, chlapci „psie dečky“ na topánkach. Všetci sa smiali, fotograf zvečnil otvorené ústa aj bujaro zdvihnuté ruky. O niečo ďalej sa na Elenu pozerali mladí muži vo vojenských uniformách s odhodlanými pohľadmi a zaťatými perami.

Kráčala ďalej a fotografie sa menili. Už neboli čiernobiele, objavili sa farebné, oblečenie mladých ľudí pôsobilo čoraz neformálnejšie, vlasy boli dlhšie a potom zase kratšie a strapatejšie, na záver opäť hrali prím uhladené účesy. Väčšina ľudí na fotkách pôsobila šťastne, a predsa v Elene ich tváre vyvolali smútok. Možno preto, lebo si uvedomila rýchle plynutie času. Všetci študenti boli jej rovesníci, mali vlastné obavy a vlastné potešenia, aj oni prežívali sklamania v láske, a teraz boli preč. Zostarli, mnohí pomreli.

Spomenula si na fľašu, ktorú mala schovanú doma v šatníku. Bola v nej voda večného života, ktorú tak trochu náhodou ukradla Strážkyniam. Skrýva sa riešenie v nej? Poplašene tú myšlienku zahnala. Nie, to riešenie nemôže prísť na rad teraz. Toľko vedela. Navyše si vtedy jasne povedala, že vodu života nepoužije a o ničom v súvislosti s ňou nerozhodne. Aspoň zatiaľ nie. Má dosť času, jej život môže ešte plynúť prirodzene. Až neskôr sa vráti k tejto otázke.

Fotografia, o ktorej hovoril James, visela takmer na konci chodby. Boli na nej jej rodičia a James usadení pod stromom na trávniku v univerzitnom areáli. Jej rodičia sa nakláňali k sebe, akoby sa o niečom sústredene rozprávali, a James – omnoho chudší James s neupravenou bradou, ktorého sotva spoznala – sa opieral a pobavene ich pozoroval.

Jej mama tu vyzerala neskutočne mlado. Mala jemnú tvár, veľké oči, jasný široký úsmev, ale zároveň to bola presne tá matka, ktorú si Elena pamätala. Elene pri pohľade na ňu stislo srdce – bolestne, ale aj natešene. Otec tu vyzeral omnoho vycivenejšie ako ten distingvovaný muž, na ktorého si pamätala, a jeho pastelová vzorkovaná košeľa bola nepochybne módnou katastrofou storočia, ale predsa mal v sebe čosi dôverne známe, vďaka čomu sa Elena teraz usmiala.

Na príšernej košeli si všimla malý odznak. Najskôr ho považovala za škvrnku, no potom, keď sa naklonila, rozoznala malé tmavomodré véčko. Všimla si lepšie aj ostatné postavy a bolo to tam – jej mama aj James nosili rovnaké odznaky, mame ho napoly zakrývala dlhá zlatistá kader.

Zvláštne. Elena poklopkala prstami po skle nad fotografiou, dotkla sa jedného, druhého aj tretieho véčka. Musí sa u Jamesa povyzvedať, čo sú to za odznaky. Nespomínal, že spolu s otcom boli členmi jedného bratstva? Možno preto nosili to písmeno. A čo mama? Žeby si členovia bratstiev „značkovali“ svoje dievčatá?

Čosi sa jej zamarilo. Akási myšlienka sa mihla na krajoch vedomia. Tie odznaky už kdesi videla. Len si nedokázala spomenúť, kde to bolo, a nechala to tak. Nech už ide o čokoľvek, patrí to k veciam, ktoré o svojich rodičoch nikdy nevedela. Bol to ďalší úlomok ich života, ktorý tu môže odhaliť.

Už sa nevedela dočkať, kedy to vypátra.

12

„Super tréning,“ povedal Christopher, keď sa cestou zo šatne ešte pristavil pri Mattovi. „Máš dobré ťahy na ihrisku, fakt, človeče.“

„Vďaka.“ Matt zdvihol pohľad od topánok, ktoré si práve obúval. „Aj ty si sa predviedol.“ Bolo jasné, že z Christophera bude opora tímu, hráč, ktorý splní všetky povinnosti a dokáže si uvedomiť aj širšie súvislosti svojej hry. Hráč, ktorý všetkých podrží. Bol to aj dobrý spolubývajúci, veľkodušný, pohodový, z ničoho nerobil problém. Ba ani len nechrápal!

„Nechceš sa dnes vykašlať na školskú jedáleň? Objednáme si pizzu,“ nadhodil Christopher. „Mám silné tušenie, že keď dnes spustíme Guitar Hero, porazím ťa.“

Matt sa zasmial. Za tých niekoľko týždňov spoločného bývania sa zabávali so všetkými hrami, ktoré si na Wii priniesol Christopher z domu. „V poriadku, tak sa uvidíme v izbe. Prídem za tebou,“ prikývol.

Christopher ho ešte plesol po chrbte a usmial sa od ucha k uchu. Po jeho odchode si Matt náročky pomaly ukladal veci do skrinky. Mal chuť prejsť sa do internátu sám. Všetci chalani boli fajn, ale on už nemal silu na reči. Bolelo ho celé telo. Futbalové tréningy, potom aktivity so spoločnosťou Vitale… Musel priznať, že také fyzicky náročné dni ešte nezažil. Bol to však dobrý pocit.

Ten mal Matt v poslednom období zo všetkého. Ešte aj tie najhlúpejšie vitalistické aktivity, ktorým sa v tímoch venovali – a niektoré boli naozaj hlúpe –, ho bavili. Aspoň pri nich spoznával šikovných ľudí. Ethan mal pravdu. Všetci kandidáti boli bystrí, odhodlaní, talentovaní a vôbec disponovali všetkými dobrými vlastnosťami, aké sa od nich dali očakávať. A on patrí k nim!

Aj škola ho bavila. Na strednej mal dobré známky, ale väčšinou neurobil nič navyše. Občianska vojna, geometria, chémia, literatúra… všetky domáce úlohy a štúdium v laviciach mu pripadali len ako pozadie k skutočnému životu, ktorý prežíval pri športe a s kamarátmi.

Aj tu to občas bral rovnako, ale väčšinu prednášok a seminárov už absolvoval s jasným vedomím súvislostí. Došlo mu, že dejiny, jazyk, prírodné vedy aj literatúru spája jedna vec – to, čo si ľudia myslia a ako o tom rozprávajú. Všetko to vyzeralo čoraz fascinujúcejšie.

Je možné, pomyslel si teraz Matt a sebaironicky sa usmial, že by som na vysokej škole „akademicky vyrástol“, ako mi to predpovedala konzultantka?

Ešte nebola tma, ale zvečerievalo sa a Matt zrýchlil tempo. Mal chuť na pizzu.

Po areáli chodilo len málo ľudí. Matt tipoval, že sedia v jedálni alebo vo svojich izbách, lebo sa boja vystrčiť nos. On sa nebál. Mal pocit, že na futbalistu si len tak netrúfne nijaký protivník.

Zdvihol sa vietor, rozhojdal konáre na stromoch a k Mattovi priniesol vôňu zelenej trávy. Ešte stále bol vzduch ako v lete. Z kríkov požmurkávali svetielka niekoľkých svätojánskych mušiek. Matt si precvičil plecia. Pocit, že sa telesne poriadne dorazil, mu stále prinášal radosť.

Obďaleč pred ním sa ozval výkrik. To je chalan, pomyslel si Matt. Výkrik náhle prestal, akoby ho uťali.

Kým si to Matt premyslel, už bežal za zvukom. Srdce mu divo tĺklo, ako poháňal nohy do čoraz rýchlejšieho tempa. V tom výkriku znela čistá panika. Matt napínal sluch, nepočul však nič okrem vlastného prudkého vydychovania.

Obišiel ekonomický pavilón a z trávnika sa zdvihla tmavá postava, ktorá sa tam nad niečím skláňala. Dlhé chudé nohy sa len tak mihali. Neznámy utekal až príliš rýchlo a tvár mal zakrytú kapucňou. Matt dokonca nerozoznal ani to, či je to muž alebo žena.

Prinútil sa bežať ešte rýchlejšie, aby dohnal záhadnú postavu v čiernom, no zrazu zastal. Na trávniku čosi ležalo.

Vlastne to nebolo čosi. Mattova myseľ sa chvíľu vzpierala, nechcela vnímať to, čo videli jeho oči. Červenú a zlatú farbu futbalového dresu. A na nej hustú tmavú tekutinu. Známu tvár.

Potom sa všetko zaostrilo. Matt si rýchlo kľakol. „Christopher… nie! Christopher!“

Všade bola krv. Matt zúfalo šmátral kamarátovi na hrudi, hľadal miesto, kam by mohol zatlačiť, aby zastavil krvácanie. Všade, všade, všade, on krváca všade, znelo mu v ušiach. Christopher sa celý triasol a Matt musel pritlačiť obe dlane k mokrému dresu, aby ho udržal bez pohybu. Purpurové jarčeky čerstvej krvi prúdili na svetlejšej červenej látke dresu.

„Christopher, kamarát, vydrž, všetko bude v poriadku. Zvládneš to,“ opakoval Matt a už vytiahol mobil. Chcel volať číslo rýchlej pomoci, ale mal ruky klzké od krvi a telefón mu takmer vypadol z dlane, keď si ho priložil k uchu.

„Prosím,“ ozval sa roztraseným hlasom, „som na Dalcrestovej vysokej škole, neďaleko ekonomického pavilónu. Niekto napadol môjho spolubývajúceho. Veľmi krváca. Nie je pri vedomí.“ Operátorka mu položila niekoľko otázok a Matt sa ledva sústredil na jej hlas.

Odrazu Christopher otvoril oči a zhlboka sa nadýchol.

„Christopher,“ povedal Matt a pustil telefón. „Chris, už posielajú sanitku, neboj sa, vydrž.“

Triaška sa ešte vystupňovala. Christopherovi sa kŕčovito zachvievali ruky aj nohy. Uprel oči na Mattovu tvár, otvoril ústa.

„Chris,“ oslovil ho Matt, držal ho pri zemi a snažil sa to robiť čo najjemnejšie. „Kto ti to urobil? Kto ťa prepadol?“

Christopher znovu zalapal po dychu a z hrdla sa mu vydralo hrozné chrčanie. Vzápätí triaška ustala a telo ochablo. Viečka klesli.

„Chris, prosím ťa, vydrž,“ modlikal Matt. „Už sú na ceste. Pomôžu ti.“ Zovrel Christophera za plecia, trochu ním zatriasol, ale Christopher sa už nehýbal a ani nedýchal.

V diaľke zavýjali sirény, no Matt vedel, že sanitka príde neskoro.

13

Bonnie si banánovo-orieškový mafin pritískala k hrudi, akoby niesla posvätnú obetu. Nedokázala sa prinútiť, aby zaklopala na Mattove dvere. Namiesto toho prosebne pozrela veľkými očami na Meredith a Elenu.

„Ach, Bonnie…“ zamrmlala Meredith, načiahla sa ponad jej plece, presunula si hromadu pečiva a kartón pomarančového džúsu, ktorý niesla, do lepšej polohy a hlasno zabúchala.

„Keď ja neviem, čo mu mám povedať,“ zmučene zaúpela Bonnie.

Dvere sa otvorili a objavil sa Matt, bledý a s červenými očami. Vyzeral menší a zhrbený, Bonnie ho ešte takého nikdy nevidela. Premohol ju súcit a zabudla na nervozitu. Skočila Mattovi do náručia, pritom pustila na zem mafin.

„Je mi to strašne ľúto,“ priškrtene šepla. Po lícach sa jej rinuli slzy. Matt ju tuho objal a sklonil hlavu na jej plece. „To nič,“ povedala po chvíli zúfalo a potľapkala ho po temene. „Vlastne to nie je nič… je to strašné… ale sme tu s tebou. Máme ťa radi.“

„Nedokázal som mu pomôcť,“ tupo odvetil Matt s tvárou stále pritisnutou k jej krku. „Snažil som sa, naozaj, ale on zomrel.“

Elena a Meredith ho tiež objali, každá z jednej strany.

„Vieme,“ šepla Elena a pošúchala mu chrbát. „Urobil si preňho všetko, čo sa urobiť dalo.“

Matt sa vyslobodil z kolektívneho objatia a ukázal do izby. „Všetky tieto veci sú jeho,“ povedal. „Jeho rodičia sú v šoku a polícii oznámili, že zatiaľ sa necítia na cestovanie a vypratávanie tejto izby. Chápem ich, ale je to strašné, keď sa na tie veci musím pozerať – a on tu nie je. Chcel som to všetko pobaliť a odoslať jeho rodičom, lenže ešte stále je možné, že sa sem prídu pozrieť policajti.“

Bonnie sa pri predstave utrpenia, ktoré prežívajú Christopherovi rodičia, zachvela.

„Mal by si niečo zjesť,“ povedala Meredith. „Stavím sa, že si už dávno nemal nič v žalúdku. Jedlo ťa postaví na nohy.“

Dievčatá sa pustili do práce, pripravili z prinesených surovín raňajky a potom Matta presvedčili, aby aspoň niečo ochutnal. Matt sa napil pomarančového džúsu a vzal si bagel. Stále však bezútešne skláňal hlavu. „Celú noc som bol na policajnej stanici,“ vzdychol. „Donekonečna som musel opisovať, čo sa stalo.“

„A čo sa stalo?“ opatrne sa spýtala Bonnie.

Matt znovu vzdychol. „To keby som vedel! Zazrel som nejakú postavu v čiernom, ktorá sa zdvihla od Christophera a utiekla. Chcel som za ňou utekať, ale Chris potreboval pomoc. Lenže potom aj tak zomrel. Snažil som sa… a vôbec som mu nepomohol.“ Útrpne stiahol čelo. „Najčudnejšie na tom je,“ pomaly pokračoval, „že ja som síce videl utekať nejakého človeka, ale policajti sú presvedčení, že Christophera napadlo zviera. Bol totiž… škaredo dokmásaný.“

Elena a Meredith na seba zarazene pozreli. „Urobil to upír?“ opýtala sa Meredith. „Alebo žeby skôr vlkolak?“

„Už mi to zišlo na um,“ pripustil Matt. „A má to istú logiku.“ Ani si zrejme neuvedomil, ako dojedol bagel, a Elena jeho roztržitosť využila na to, aby mu na tanier podstrčila trochu ovocia.

Bonnie si objala trup rukami. „Prečo?“ zaúpela. „Prečo sa všade, kam prídeme, dejú strašidelné a bizarné veci? Myslela som, že ak odídeme z Fell’s Church, zmení sa to.“

Nik sa s ňou nechcel škriepiť. Všetci chvíľu sedeli bez jediného slova a Bonnie mala pocit, že sa tu chúlia ako vystrašené ovce, ktoré sa usilujú ochrániť pred niečím chladným a hrozivým.

Napokon sa Meredith načiahla a z Mattovho taniera si vzala mesiačik pomaranča. „Predovšetkým musíme začať pátrať. Zistiť, či sú útoky a zmiznutia ľudí dielom ľudských zloduchov alebo nejakých nadprirodzených bytostí.“ Zamyslene prežúvala. „Hoci to nerada priznávam, asi by sme mali osloviť aj Damona. Má takéto situácie v malíčku. A Stefan by mal tiež vedieť, čo sa deje.“ Pozrela na Elenu a hlas jej znežnel: „Pozhováram sa s nimi, dobre?“

Elena pokrčila plecami. Bonnie správne odhadla, že sa usiluje zachovať pokojnú tvár, no pery sa jej chveli. „Len to sprav,“ povedala asi po minúte mlčania. „Podľa mňa na tom už aj tak pracujú. Veď viete, že sú posadnutí bezpečnosťou.“

„Majú na to svoje dôvody,“ sucho odvetila Meredith.

Mattovi zvlhli oči. „Nech sa stane čokoľvek, musíte mi niečo sľúbiť,“ povedal. „Prosím, dávajte si veľký pozor. Už nemôžem… nedokážem… nikoho stratiť. Jasné?“

Bonnie sa k nemu pritisla a položila mu dlaň na ruku. Meredith zakryla svojou rukou ich ruky a na samom vrchu pristála Elenina ruka. „Budeme sa navzájom strážiť,“ ubezpečila ho Elena.

„Tak prisahám.“ Bonnie sa pokúsila o úsmev. „Vždy na seba budeme dávať pozor. Aby sa nikomu nič nestalo.“

Všetci potichu pritakali a Bonnie bola pevne presvedčená, že to zvládnu.

Meredith sa zvrtla, vykročila dopredu, švihla palicou a takmer zasiahla Samanthine chráničmi obalené kolená. Samantha sa jej však šikovne vyhla a vyrazila vlastnou palicou oproti Meredithinej hlave. Meredith výpad zablokovala a hodila palicu Samanthe do hrudníka.

Samantha sa zatackala a stratila rovnováhu.

„No teda,“ povedala, keď si šúchala kľúčnu kosť a pozorovala Meredith so zmesou výčitiek a rešpektu. „Zabolelo to ešte aj pod chráničmi. Ešte nikdy som nemala takú silnú tréningovú súperku.“

„Nuž,“ skromne pripustila Meredith, hoci srdce sa jej až neskutočne radovalo, „veľa trénujem.“

„Uhm,“ prikývla Samantha a skúmavo si ju poobzerala. „Dajme si pauzu.“ Sadla si na rohož a Meredith si prisadla k nej, ešte stále s palicou v jednej ruke.

Pravdaže, vôbec to nebola jej palica, nie tá jedinečná, určená na lov upírov. Nemohla si svoju vernú pomocníčku, svoj rodinný poklad, priniesť sem. Na to bola tá smrtiaca zbraň príliš nápadná. No potešilo ju, že Samantha vie počas zápasu používať vyše meter dlhú palicu džo a má aj jednu navyše.

Samantha bola rýchla, bystrá a ostrá, jedna z najlepších sparring partneriek, aké Meredith kedy mala. Pri boji sa Meredith aspoň mohla zbaviť pocitu bezmocnosti, ktorý ráno zažila v izbe u Matta. Keď videla Christopherove upratané veci, ako ho verne vyčkávajú, hoci on sa nemôže vrátiť, z akéhosi dôvodu jej to prišlo ľúto. Na písacom stole mal Christopher maličkú zenovú záhradku, len piesok v drevenej debničke, ktorý sa používa na meditáciu. Piesok bol krásne uhladený. Christopher možno len včera vzal do ruky miniatúrne hrabličky, pohrabal piesok, a teraz… teraz už nikdy na nič nesiahne.

A môže za to ona. Meredith zovrela palicu, až jej zbeleli hánky. Musí to prijať. Ak dokáže byť silou svetla bojujúcou proti tme, lovkyňou a zabíjačkou netvorov, má aj istú zodpovednosť. Ak sa sem prešmykne nejaká nadprirodzená bytosť a zabije niekoho na Meredithinom území, bude to iba jej hanba a zlyhanie.

Musí sa prinútiť k vyšším výkonom. Musí viac trénovať, večer hliadkovať v areáli školy, chrániť ľudí, ktorí sú vonku.

„Je ti niečo?“ Do myšlienok sa jej predral Samanthin hlas. Meredith sa mykla a uvidela, že Samantha na ňu vytriešťa veľmi vážne tmavé oči. Pozorovala jej zaťaté päste a zuby.

„Tak trochu,“ sucho odvetila Meredith. „Ehm.“ Potom si uvedomila, že by svoju nevrlú reakciu mohla vysvetliť. „Počula si o tom, čo sa tu stalo včera v noci? Zabili nejakého chlapca.“ Samantha pomaly prikývla, na tvári sa jej rozhostil nečitateľný výraz. „Ten chalan býval v izbe s jedným mojím dobrým priateľom. A dnešok som strávila s tým priateľom. Pomáhala som mu. Bolo to… deprimujúce.“

Samanthe stvrdla tvár. Zdvihla sa na kolená. „Počuj, Meredith, môžem ti sľúbiť, že také čosi sa už nezopakuje. Nie, kým tu strážim ja.“

„Strážiš?“ miernym tónom sa opýtala Meredith. Z ničoho nič sa jej ťažko dýchalo.

„Mám zodpovednosť,“ vyhlásila Samantha a sklopila zrak. Pozrela si na ruky. „Ja toho vraha dolapím.“

„Nebude to jednoduché,“ vzdychla Meredith. Ba skôr to bude nemožné, pomyslela si. Lenže Samantha až podozrivo dobre bojovala a teraz hovorila… Márnosť, prečo si myslí, že musí zastaviť vraha? „Ozaj, prečo sa nazdávaš, že to zvládneš?“ spýtala sa jej.

„Viem, že je to neuveriteľné. Asi by som ti to ani nemala hovoriť. Potrebujem však tvoju pomoc.“ Samantha jej pozerala rovno do očí a vyžarovala z nej absolútna úprimnosť. „Som lovkyňa. Vychovali ma tak, že… No nič, vložili do mňa posvätnú dôveru. Už generácie sa v mojej rodine vyskytujú bojovníci proti zlu. Ja som posledná. Moji rodičia zahynuli v boji, keď som mala trinásť.“

Meredith v šoku zhíkla, ale Samantha ostro pokrútila hlavou, akoby odmietala jej súcit. „Výcvik som ešte neukončila,“ povedala, „a potrebujem, aby si mi pomohla zlepšiť výkonnosť a rýchlosť. Ešte na to, žiaľ, nemám dosť silné svaly.“

Meredith na ňu nemo civela.

„Prosím, Meredith,“ modlikala Samantha. „Viem, že to znie ako nejaké šialenstvo, no je to čistá pravda. Závisí odo mňa osud mnohých ľudí.“

Meredith sa neovládla. Rozosmiala sa.

„Nie je to žart,“ zahriakla ju Samantha, vyskočila na nohy a zaťala päste. „Toto je… prepáč, mala som mlčať.“ Prešla k dverám, vystretá ako vojak.

„Počkaj, Samantha!“ zvolala Meredith. Samantha sa obrátila k nej a na tvári sa jej zračila zúrivosť. Meredith sa rýchlo nadýchla, pokúsila sa spomenúť si na niečo, čo sa naučila v detstve a dosiaľ to nemala kde použiť. Zakvačila si ruky malíčkami do seba, palce vystrčila nahor, aby vznikol trojuholník – tajný pozdrav medzi dvoma lovcami.

Samantha na ňu uprela nechápavý pohľad. Meredith zišlo na um, že si možno nesprávne zapamätala ten znak. A pozná ho Samantha? Meredith vedela, že na svete je viacero rodín lovcov a zabíjačov, ale ešte nikdy sa so žiadnou nestretla. Jej rodičia komunitu týchto vyvolených ľudí opustili ešte pred jej narodením.

Samantha sa prudko pohla, skočila k nej tak rýchlo, ako keď spolu bojovali, a zovrela jej prstami ramená.

„To myslíš vážne?“ šepla. „Naozaj?“

Meredith prikývla a Samantha ju pevne, nadšene objala. Srdce jej tak prudko bilo, až ho cítila aj Meredith. Tej sa to spočiatku nepozdávalo, objatiam sa zvyčajne vyhýbala, aj keď za tie roky priateľstva s prítulnou Bonnie to nebolo ľahké. No po chvíli sa uvoľnila a s úľavou vnímala, že drží v náručí Samanthu, jej štíhle a svalnaté telo, také podobné tomu jej.

Prebudila sa v nej dôvera a vedomie príbuzenstva, dávno stratené a teraz znovu objavené, akoby našla novú rodinu. Meredith vedela, že to nesmie vysloviť, a čiastočne mala výčitky svedomia, že zrádza Elenu a Bonnie, no nedokázala nové emócie ignorovať. Samantha sa odtiahla, usmiala sa a zároveň si utierala uslzené oči. Dokonca sa musela vysiakať.

„Prepáč, správam sa ako hlúpa hus,“ povedala. „Lenže ja si ani nepamätám, že by sa mi niekedy stalo niečo lepšie. Neboj sa, spoločne s tou hrôzou dokážeme bojovať.“ Takmer hystericky vzlykla a uprela na Meredith vlhké uchvátené oči. „Mám pocit, že som si našla najlepšiu priateľku.“

„Áno,“ prikývla Meredith. Neplakala, nesmiala sa a navonok zostala nevzrušená tak ako za každých okolností. Jej vnútro sa však rozletelo na tisíc šťastných kúsočkov. „Myslím si, že máš pravdu.“

14

Matt skormútene zvesil plecia. Na stretnutie kandidátov prišiel iba preto, lebo nechcel byť v izbe sám, teraz to však ľutoval. Už istý čas sa vyhýbal Elene, Meredith aj Bonnie. Nemohli za to, ale za posledný rok sa okolo nich rozkrútil vír násilia a smrti. Myslel si, že s inými ľuďmi sa bude cítiť lepšie, s tými, ktorí nevideli na tomto svete toľko temných skutkov. Žiaľ, prerátal sa.

Mal pocit, akoby ho ktosi obalil do hrubej bublinkovej fólie, otupil ho, zahmlil mu zrak. Kým ostatní kandidáti sa prechádzali dokola a zhovárali sa, on ich len pozoroval a počúval, ale nemal pocit, že by k nim aj patril. Okrem toho sa cítil krehký, bál sa, že ak sa odváži vyjsť spoza ochrannej vrstvy, ktorá ho zároveň otupovala, zosype sa.

Stál teda sám, kým ho neprišla povzbudiť Chloe. Postavila sa k nemu a malú mocnú ruku mu položila na rameno. V neviditeľnom obale, ktorý ho oddeľoval od okolitého sveta, sa objavila trhlina. V tej chvíli cítil, že ona je tu skutočne s ním. Chytil ju za ruku a vďačne jej ju stisol.

Stretnutie kandidátov sa konalo v podzemnej sieni obloženej drevom, kde sa zišli aj prvý raz. Ethan ich ubezpečil, že toto je iba jedna z viacerých tajných skrýš a že do ostatných majú prístup len iniciovaní členovia. Matt už zistil, že aj sem vedie viacero vchodov – jeden cez starý dom mimo areálu školy, kadiaľ ho zrejme doviedli prvý raz, jeden cez kôlňu pri ihriskách a jeden cez suterén v knižnici. Zem pod školským areálom musí byť prevŕtaná tunelmi ako včelí plást, ak sa môže z toľkých smerov človek dostať na to isté miesto, pomyslel si teraz. Predstava študentov, ktorí kráčajú po slnečnom trávniku a pod nimi zívajú nekonečné tmavé tunely, ho znepokojila.

Ethan hovoril a Matt vedel, že inokedy by s napätím hltal každé jeho slovo. Dnes však Ethanov hlas predstavoval len šum, Matt ho takmer ignoroval, len očami prechádzal po tmavých zahalených postavách členov spoločnosti Vitale, ktorí chodili sem a ta za Ethanom. Bez väčšieho záujmu sa zamýšľal nad tým, že keby ich stretol niekde v škole, ani by ich nespoznal. Teda okrem Ethana. Ktovie, pomyslel si, prečo sa náčelník nemusí podriaďovať rovnakým pravidlám ako ostatní? Tak ako tunely pod areálom, aj anonymita jednotlivých vitalistov mu zrazu pripadala hrozivá.

Stretnutie sa po čase skončilo a kandidáti sa po jednom rozlúčili a vyšli zo siene. Niekoľkí cestou potľapkali Matta po chrbte, zamrmlali slová sústrasti a on si s vďakou uvedomil, že im na ňom naozaj záleží – že sa počas naoko hlúpych spoločných aktivít skutočne spriatelili.

„Počkaj ešte chvíľku, Matt.“ Nevšimol si, kedy sa pri ňom objavil Ethan, no len čo tam zastal, Chloe znovu stisla Mattovi ruku a pustila ho.

„Maj sa, uvidíme sa neskôr,“ tlmene sa rozlúčila. Matt sa díval, ako vychádza z dverí a vlasy jej na šiji živo poskakujú.

Obrátil sa k Ethanovi a všimol si, ako zvedavo nakláňa hlavu, ako pozorne si ho premeriava orieškovohnedými očami so zlatistým leskom.

„Rád vidím, že ste sa s Chloe zblížili,“ začal rozhovor Ethan a Matt len rozpačito pokrčil plecami.

„No… ja…“

„Časom zistíš, že ti vo všetkom najlepšie porozumejú vitalisti,“ pokračoval Ethan. „Oni ťa budú podporovať, stáť pri tebe počas štúdia a vlastne až do konca života.“ Usmial sa. „Tak to aspoň stále prežívam ja. Mimochodom, Matt, nespúšťam z teba oči,“ povedal.

Matt stuhol. Niečo v Ethanovom výraze či slovách sa predralo cez otupenosť, ktorá ho zahaľovala, ale nie tak príjemne, ako ho pred chvíľou zo zadumania prebrala Chloe. Ethan mal nezvyčajne prenikavý pohľad a navyše vždy bezvýhradne veril všetkému, čo hovoril. „Naozaj?“ ostražito zo seba vytisol Matt.

Ethan sa usmial. „Nerob paniku, preboha. Nie je na tom nič zlé. Kandidáti sú pre nás veľmi dôležití, veď preto si ich vyberáme, no každý rok sa medzi nimi nájde jeden, ktorý je ešte dôležitejší – vodca vodcov. Vidím, že v tejto skupine si taký ty, Matt.“

Matt si odkašlal. „To myslíš vážne?“ Zaskočilo ho to a zároveň bol polichotený, takže nevedel, ako reagovať. Ešte nikdy ho nik neoznačil za vodcu – nieto za vodcu vodcov!

„Tento rok mám so spoločnosťou Vitale veľké plány,“ vyhlásil rozžiarený Ethan. „Zapíšeme sa do dejín. Budeme mocnejší ako kedykoľvek predtým. Naša budúcnosť bude priam hviezdna!“

Matt sa smutne usmial a prikývol. Ethanov vrelý, presvedčivý hlas, uprený pohľad zlatistých očí, to všetko pôsobilo tak magicky, že mu Matt uveril. Uveril, že vitalisti jedného dňa povedú nielen študentov tejto školy, ale aj svet. Matt sa zmení z obyčajného chalana, akým vždy bol, na sebaistého muža s jasným pohľadom, na vodcu vodcov, presne ako povedal Ethan. Áno, vidí tú budúcnosť, má ju pred sebou…

„Chcem, aby si sa stal mojou pravou rukou, Matt,“ povedal Ethan. „Pomôžeš mi vykresať z kandidátov vznešené osobnosti.“

Matt opäť prikývol a Ethan naňho pozrel tak spokojne, že pocítil hrdosť. Bol to prvý príjemný pocit, odkedy bol svedkom Chrisovej smrti. Áno, bude vodcom vitalistov, spoločne s Ethanom. A všetko sa postupne na dobré obráti. Cesta je voľná, cesta je jasná.

Podľa Keynesa predurčuje ekonomickú aktivitu spoločnosti agregátny dopyt. Stefan si túto vetu prečítal už pätnásty raz za celú polhodinu a stále jej nerozumel.

Všetko mu pripadalo nezmyselné. Pokúsil sa odpútať od svojich problémov a zamerať sa na vyšetrovanie vraždy, ktorá sa stala v areáli školy. V skutočnosti ho to ešte väčšmi rozľútostilo, pretože túžil chrániť Elenu a ona odmietala jeho spoločnosť. Zatvoril knihu a sklonil tvár do dlaní.

Čo tu vlastne bez Eleny robí?

Šiel by za ňou kamkoľvek. Bola taká krásna, až ho občas pri pohľade na ňu zaboleli oči, akoby pozeral do slnka. Naozaj žiarila ako slnko – jej zlaté vlasy, jej oči, modré ako lazurit, jej jemná smotanovobiela pokožka s najjemnejším nádychom doružova…

Mala však aj niečo viac ako krásu. Len krása by Stefana nadlho neupútala. Práve podoba s Katherine ho spočiatku skôr odstrašila. No pod hrdým a krásnym vzhľadom sa skrývala bystrá myseľ, ktorá stále analyzovala a plánovala, a navyše tam bolo aj srdce, odhodlané ochraňovať všetkých, ktorých mala Elena rada.

Stefan celé stáročia hľadal niečo, čo by mu dalo pocit, že znovu žije. Nikdy si však nebol taký istý, že to našiel, ako keď sa ocitol po Eleninom boku. Ona bola jeho elixírom, jeho pravou láskou, tou jedinou, ktorú mohol ľúbiť.

Prečo si nie je tým vzťahom rovnako istá ako on? Áno, povedala o ňom, že je pre ňu ten pravý. Skutočnosť však zostávala rovnaká. Dve dievčatá, ktoré za svoj život miloval, nemilovali iba jeho, ale aj jeho brata.

Stefan zatvoril oči a pošúchal si koreň nosa. Potom sa odsunul od stola. Možno je iba hladný. Niekoľkými rýchlymi krokmi prešiel cez nabielo vymaľovanú miestnosť, pomedzi svoje luxusné a elegantné zariadenie, ktoré sa tu miešalo s lacným školským nábytkom, a vyšiel na balkón. Noc rozvoniavala, cítil jazmín, ale aj výfuky z áut. Stefan vyslal chápadlá svojej upírskej sily do noci… opatrne… pátravo… Po čase v diaľke niečo objavil. Maličkú myseľ, ktorá zavibrovala po spojení s jeho mysľou.

Jeho sluch, ostrejší ako u človeka, zachytil tiché pípnutie sonaru a na zábradlí pristál malý chlpatý netopier prilákaný nadprirodzenou silou. Stefan ho zdvihol a dal si pozor, aby sa chvejivé spojenie medzi jeho mysľou a mysľou zvieratka neprerušilo. Netopier naňho krotko, zaujato pozeral.

Stefan sklonil hlavu a pil, ale opatrne, aby malé stvorenie neobral o priveľa krvi. Zmraštil sa, lebo krv nechutila veľmi príjemne, a vzápätí zvieratko pustil. Netopier mierne omráčene zatrepotal krídlami, potom nabral rýchlosť a onedlho už zmizol v tme.

Stefan nebol predtým veľmi hladný, ale dúšok krvi mu vrátil pokoj. Elena je ešte mladá. Na to nesmie zabúdať. Je mladšia ako on, keď sa stal upírom, a potrebuje okúsiť život. Až potom ju cesta môže zaviesť naspäť k Stefanovi. On na ňu počká. Má času dosť. Viac, ako si ktokoľvek vie predstaviť.

Lenže čo dovtedy, keď mu tak strašne chýba?

Pozbieral silu, zoskočil z balkóna a pružne pristál na zemi. Bol tam záhon s kvetmi a on siahol medzi lupienky jemné ako hodváb. Sedmokráska, svieža a nevinná. Odtrhol ju a vrátil sa do internátu – tentoraz normálnou cestou.

Pred Eleninými dverami zaváhal. Počul za nimi tiché kroky, cítil jej jedinečnú a opojnú vôňu. Bola sama a on sa ocitol v pokušení. Zaklopať, nezaklopať? Možno po ňom túži rovnako, ako on túži po nej. Keby sa spolu ocitli sami, azda by mu padla do náručia a ľady medzi nimi by sa roztopili, či nie?

Stefan pokrútil hlavou a stisol pery. Nie, musí rešpektovať jej vôľu. Ak Elena potrebuje pauzu, on jej ju poskytne. Pozrel na bielu sedmokrásku a položil ju na kľučku. Elena ten kvietok nájde a bude vedieť, že je od neho.

Veľmi jej túžil dať najavo, že ak to od neho chce, on počká, ale zároveň na ňu neprestane myslieť.

15

E lena zamierila k dverám svojej internátnej izby a cestou sa hrabala v kabelke. V duchu si odškrtávala položky na zozname potrebných vecí: peňaženka, kľúče, mobil, lesk na pery, ceruzka na pery, kefa na vlasy, študentský preukaz. Otvorila dvere a niečo sa trepotavo znieslo na zem.

Na dlážke ležala dokonale tvarovaná biela sedmokráska. Elena sa zohla a zdvihla ju. Obracala ju v dlani a v hrudi ju zrazu ostro zabolelo. Bože, Stefan mi tak strašne chýba… Nepochybovala, že kvietok tu nechal on. Dával jej najavo, že na ňu myslí, hoci rešpektuje jej súkromie. To je pre Stefana typické…

Bolesť v hrudi pomaly utíchla a vystriedalo ju príjemné teplo. Odrazu sa jej zdalo hlúpe a povrchné vyhýbať sa rozhovoru so Stefanom. Veď ho predsa ľúbi. A okrem toho, je to jeden z jej najlepších priateľov. Elena vytiahla mobil, že mu zavolá.

A potom sa zháčila. Zhlboka sa nadýchla, vrátila mobil do kabelky.

Ak sa so Stefanom porozpráva, bude sa s ním chcieť aj stretnúť. Ak sa s ním stretne, bude sa ho chcieť dotknúť. Ak sa ho dotkne, bude po všetkom. Opäť mu podľahne, zamotá sa do pút lásky. Potom zdvihne pohľad a uvidí Damonove nesmierne hlboké oči, ako ich pozorujú, a začuje volanie jeho príťažlivosti. Bratia pozrú jeden na druhého, na tvárach sa im rýchlo vystriedajú divoké emócie, láska, bolesť a zúrivosť. Všetko sa začne odznova.

Spočiatku si Elena vydýchla, keď sa od tých dvoch mohla vzdialiť, hoci jej zároveň pukalo srdce a cítila sa príšerne opustená. No po čase ju ovládol pokoj. Nebola šťastná, to nie. Skôr si pripadala ako človek, ktorý spadol a teraz má telo pokryté modrinami, takže si musí dávať veľký pozor, lebo ju pri každej spomienke na rozchod zachváti bolesť. Zároveň sa však cítila, akoby celé týždne zadržiavala dych a až teraz mohla voľne vydýchnuť.

Vedela, že Stefan počká, kým sa k nemu dokáže vrátiť. To zrejme mala znamenať sedmokráska, však?

Vložila si kvietok do kabelky a vykročila po chodbe, rezolútne klopkajúc opätkami. Pôjde niekam s priateľmi, dobre sa zabaví a nebude pri tom myslieť ani na Stefana, ani na Damona. Ba ani len na nezvestných a na strašnú Christopherovu smrť. Elena vzdychla, tá ťarcha ju na okamih znovu prigniavila. Mali za sebou obdobie smútku a teraz sa rozhodli, že sa znovu vrhnú do víru života. Zaslúžia si slobodu, aspoň na jeden večer. Musia si pripomínať, čo chránia a za čo bojujú.

„Aha, už prišla,“ povedala Bonnie, len čo Elena vošla do plného baru. „Elena! Tu sme!“

Bonnie, Meredith a dievča, ktoré Elena nepoznala, sedeli pri malom stolíku blízko tanečn ého parketu. Pozvali aj Matta, on však zdvorilo odmietol a vyhlásil, že sa musí učiť. Tváril sa pritom tak chladne, že ho nepresviedčali. Očividne ešte nebol pripravený a potreboval samotu.

Meredith, uvoľnená a elegantná, sa na Elenu mierne usmiala a predstavila jej svoju kamarátku Samanthu. Samantha bola štíhla, mala bystré oči a  živé pohyby. Vyzerala, že sa v nej skrýva energia na rozdávanie, a prejavovala to aj neprestajným trkotaním.

Bonnie mala tiež svoj deň a spustila prúd slov, len čo sa Elena ocitla pri stole. Christopherova smrť ju nesmierne šokovala a bála sa o Matta aj o dievčatá, bola však pevne rozhodnutá rozdávať úsmevy a s hrdo zdvihnutou hlavou klebetiť ako opreteky. Napokon, taký mal byť dnešný večer – babská jazda, klebetáreň.

„Doniesla som ti kolu,“ povedala Bonnie. „Musela som ukazovať preukaz, takže nič iné mi nepredali. A vieš čo?“ Dramaticky sa odmlčala. „Zatelefonovala som Zanderovi a on mi sľúbil, že sa sem dnes večer pokúsi prísť. Už sa neviem dočkať, kedy vám ho predstavím!“ Bonnie sa vzrušene hniezdila na stoličke, poskakovala a  červené kučierky jej len tak lietali.

„Kto je Zander?“ spýtala sa Samantha.

Meredith prefíkane pozrela na Elenu. „Vieš, že ani ja si tým nie som celkom istá?“ zahrala rozpaky. „Bonnie, nože nám o  ňom niečo povedz.“

„Veru tak,“ prikývla Elena a sarkasticky sa usmiala. „Nezdá sa mi, že by si ho bola spomínala… alebo sa mýlim?“

„Už čušte,“ dobromyseľne ich zahriakla Bonnie, oprela sa lakťami o stôl, nahla sa k Samanthe a spustila litánie o Zanderových obdivuhodných vlastnostiach. Bola vďačná, že má novú poslucháčku. Elena ju už ani nevnímala. V poslednom čase nepočúvala o ničom inom. Zander má krásne oči, Zander má oslnivý úsmev, Zander má ostýchavý chlapčenský šarm, Zander má parádne telo (to skutočne povedala sama Bonnie). Zander jej k spoločnému štúdiu v knižnici nosí tajne dobrôtky, ktoré si zjedia vo svojom tichom kútiku, hoci je to absolútne proti predpisom! A každý večer si telefonujú. Zander sa občas odmlčí, akoby mal chuť povedať niečo intímne, niečo, čomu by neporozumel nik okrem Bonnie, ale vzápätí povie nejaký vtip a ona sa musí šialene smiať! Na zamilovanej Bonnie bolo niečo neuveriteľne milé. Elena iba dúfala, že ten chalan si zaslúži jej náklonnosť.

„Ešte ma nepobozkal,“ dodala Bonnie. „Dúfam, že sa k tomu čoskoro dostaneme.“

„Ach, prvý bozk!“ vzdychla Samantha a významne nadvihla obočie. „Žeby už dnes večer?“ Bonnie sa iba zachichotala.

Elenu znovu pichlo pri srdci a musela si tam pritisnúť dlaň. Pri prvom bozku so Stefanom akoby okolo nej zmizol celý svet a zostali iba oni dvaja, pery a duše spojené. Všetko jej vtedy pripadalo úplne jasné.

Nadýchla sa a zatlačila naspäť slzy. Dnes večer nebude spomínať, musí sa zabávať a užívať si život s priateľkami.

Veľmi rýchlo si uvedomila, že jej pri tom pomôže najmä prítomnosť novej osoby – Samanthy. Keby tu bola iba s Meredith a Bonnie, určite by sa nakoniec rozprávali o Christopherovej vražde a o nezvestných študentoch, dokola by omieľali tých zopár faktov, ktoré poznali, a splietali by teórie o všetkom, čo im nebolo známe. V spoločnosti Samanthy sa museli ovládať a venovať sa len ľahkým témam.

Bonnie sa napokon vymotala z bludiska viet o Zanderovi a začala rozoberať veštenie z dlane. „Pozri sa sem,“ povedala Samanthe. „Vidíš túto čiaru, ktorá ti zvislo prechádza cez dlaň a pretína tri ďalšie čiary? To je čiara osudu. Nemá ju každý.“

„A čo tá čiara znamená?“ Samantha sa s veľkým záujmom zahľadela na svoju dlaň.

„Nuž,“ zamračila sa Bonnie, „tá tvoja je dosť kľukatá, aha, ako mení smer. Tu a ešte tu, vidíš? To znamená, že tvoj osud ovplyvňujú a menia vonkajšie sily.“

„Aha,“ pokývala hlavou Samantha, „a čo čiara lásky? Stretnem dnes večer niekoho očarujúceho?“

„Nie,“ pomaly odvetila Bonnie a hlas sa jej zmenil, nadobudol ostrý, takmer plechový tón. Elena na ňu rýchlo pozrela. Bonnie mala rozšírené zreničky, už nehľadela na Samanthinu dlaň, ale niekam do diaľky. „Dnes večer nie. No niekto na teba čaká. Ten niekto všetko zmení. Onedlho sa s ním zoznámiš.“

„Bonnie,“ ostro ju prerušila Meredith, „je ti niečo?“

Bonnie zažmurkala a pohľad sa jej zaostril. „Nič mi nie je,“ zmätene odpovedala. „Čo tým myslíš?“

Elena a Meredith na seba pozreli. Mala Bonnie zase víziu? Kým ju stihli vyspovedať, pri ich stolíku sa pristavila skupinka chlapcov. Smiali sa, vykrikovali a nadávali. Elena sa na nich pohoršene zamračila.

„Hej, kráska,“ oslovil ju jeden z nich. „Zatancuješ si?“

Elena už chcela pokrútiť hlavou, ale iný z tej skupinky sa posadil k Bonnie a objal ju okolo pliec. „Ahoj, chýbal som ti?“ spýtal sa.

„Zander!“ zvolala Bonnie a líca jej od radosti zružoveli.

Takže toto je Zander, pomyslela si Elena a po očku ho pozorovala, kým sa okolo stolíka usadili aj jeho traja kamaráti. Veselo sa predstavovali, hrmotali stoličkami ako diví a strkali sa, aby sedeli čo najbližšie pri dievčatách. Zander bol fešák, to musela uznať aj Elena. Žiarivé plavé vlasy a nádherný úsmev.

No nepáčilo sa jej, že Zander k sebe Bonnie tisne, pritláča k sebe jej hlavu a neustále jej prechádza rukami po pleciach, ešte aj vtedy, keď sa zároveň rozpráva so svojimi kamarátmi. Na chalana, ktorý ju ešte ani nepobozkal, sa jej to videlo ako príliš vlastnícke správanie. Elena pozrela na Meredith, chcela zistiť, či má rovnaký názor, ale Meredith práve s pobaveným úsmevom načúvala svojmu spolusediacemu – chalanovi, ktorý prišiel so Zanderom, a ak si to Elena dobre zapamätala, volal sa Marcus. Tento superman s rozstrapatenými hnedými vlasmi jej odušu vysvetľoval, ako posilňuje.

„Nesie sa pijatika,“ ozval sa ďalší Zanderov kamarát, ktorý niesol tácňu s pohárikmi. „Dajme si mincový maratón.“

Bonnie sa zasmiala. „No, nám tu nemôžu nalievať, nemáme ešte dvadsaťjeden.“

„No a?“ usmial sa ten, ktorý pitie priniesol. „Za tie štamperlíky som zaplatil ja, nie vy.“

„Zatancuješ si?“ ozval sa Spencer, ten, ktorý nedávno žiadal o tanec Elenu. Tentoraz sa zameral na Samanthu.

„Jasné!“ Hneď vyskočila na nohy a onedlho sa obaja stratili v tlačenici na parkete.

„Bože, včera večer som bol totálne ožratý,“ vyhlásil chalan vedľa Eleny, ktorý sa volal Jared. Zaklonil sa na stoličke a hltal Elenu očami. Jeho kamarát na druhej strane ho chvíľu pozoroval, potom ho oblial alkoholom.

„Čo je?“ O chvíľu už stáli a strkali sa, Jared červený od zlosti ako rak, ten druhý so smiechom.

„Dosť, chalani,“ miernil ich Zander. „Nechcem, aby nás vykopli aj odtiaľto.“

Aj odtiaľto? Elena nadvihla obočie. Zander a jeho banda boli pre nevinnú Bonnie očividne príliš divoká spoločnosť. Elena znovu pozrela na Meredith, či jej dá očami za pravdu, ale tá sa zase venovala obľúbenej téme – športu. Radila svojmu spoločníkovi, ako sa najlepšie posilňuje, aby človek nestratil pružnosť potrebnú pri bojových umeniach.

Bonnie zvýskla od smiechu a hodila štvrťdolár rovno do jedného štamperlíka. Všetci chlapci jej zatlieskali.

„A ďalej?“ naradovane sa spýtala.

„Teraz si vyberieš, kto ten štamperlík vypije,“ poradil jej ten, ktorý alkohol priniesol.

„Samozrejme, že Zander,“ povedala Bonnie a Zander sa na ňu zvodne usmial. Aj Elena musela uznať, že ten úsmev je totálne oslňujúci. Zander obrátil pohárik a  žmurkol na Bonnie. Tá sa znovu rozosmiala.

Bonnie vyzerá šťastná, uvedomila si Elena. Už si ani nespomínala, kedy od nej počula takýto smiech. Možno ešte tak pred rokom, kým sa vo Fell’s Church všetko nezrútilo.

Elena vzdychla a poobzerala sa okolo stola. Chalani boli hluční, drsní a stále sa navzájom podpichovali, ale správali sa kamarátsky. Okrem toho, takto sa predsa bavia študenti, či nie? Ak Bonnie zabudne na smútok, Elena sa môže aspoň pokúsiť nekaziť zábavu.

K stolu sa vrátili Samantha a Spencer, obaja rozosmiati, a Samantha sa zvalila na stoličku. „Už dosť!“ zvolala a zdvihla ruky. „Potrebujem pitnú pauzu. Vieš, že ti šibe?“

„Tak poď ty!“ vyzval Spencer Elenu a vrhol na ňu prosebný psí pohľad.

„Bude ťa dvíhať do vzduchu,“ varovala ju Samantha. „A bude ťa zakláňať a zvŕtať dookola. No neboj sa, onedlho sa na parket vrátim.“

„Prosím…“ zatiahol Spencer a vystrúhal ešte smutnejšiu grimasu.

Bonnie sa víťazne rozosmiala – trafila štvrťdolárom do ďalšieho pohára.

Zatancovať si s kamarátmi predsa nemôže byť zrada, pomyslela si Elena. Okrem toho, teraz je už slobodná. Takmer. Mala by sa odviazať a užívať si život. O to dnes večer ide, či nie? Mykla plecom. „V poriadku, zatancujem si.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .