Upírske denníky 12

– Fantóm

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upírske denníky 7 – V moci tieňov

Upírske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upírske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upírske denníky 11 - Znovuzrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

Upírske denníky – Stefanove denníky 4: Tiene minulosti

L. J. Smithová

Upírske denníky 12 – Fantóm – e-kniha

Copyright © Fragment, 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8

Nezomriem – už nie, pomyslela si Elena zúrivo a skrútila sa od bolesti. Neviditeľný zverák ešte zosilnil zovretie.

Bonnie spadla na trávu, ešte bledšia ako predtým a rovnako ako Elena sa držala za brucho.

Nemôže sa ma to zmocniť!

A potom, rovnako náhle, ako sa to začalo, ohlušujúci hukot stíchol a zdrvujúca bolesť prestala. Elena sa zrútila na zem a do pľúc sa jej pomaly prebojoval vzduch. Prestalo ti to mlieť kosti na kašu, pomyslela si Elena napoly hystericky a takmer sa zachichotala.

Bonnie nahlas zalapala po dychu a ticho vzlykla.

„Čo to bolo?“ spýtala sa jej Elena.

Bonnie pokrútila hlavou. „Akoby z nás niekto niečo vytrhával, cítila som to aj tesne pred tým, ako si prišla.“

„To vytrhávanie.“ Elena sa zamračila a mozog jej pracoval na plné obrátky. „To asi spôsobuje fantóm. Damon vraví, že fantóm nám chce odčerpať silu. Asi to robí takto.“

Bonnie na ňu uprene hľadela s pootvorenými ústami. Vyplazila jazyk a oblizla si pery. „Damon to hovorí?“ zopakovala ustarostene. „Damon je mŕtvy, Elena.“

„Nie, Damon žije. Keď sme odišli z Temného mesiaca, priviedla ho naspäť energia hviezdnej gule. Zistila som to po tom, čo ťa uniesol fantóm.“

Bonnie zapišťala a Elene ten zvuk pripomenul prekvapeného zajačika. Bonnie zbledla a na bielych lícach jej výrazne vystúpili inak ledva viditeľné pehy. Roztrasené ruky si pritisla na ústa a vytreštila na Elenu veľké tmavé oči.

„Počúvaj, Bonnie,“ ostro vyhlásila Elena. „Ešte to nikto nevie. Len ty a ja. Damon to chcel utajiť, kým nenájde spôsob, ako sa vráti. Takže o tom nesmieme hovoriť.“

Bonnie prikývla s otvorenými ústami. Do tváre sa jej vracala farba a vyzerala, akoby sa zasekla niekde medzi radosťou a absolútnym zmätkom.

Elena sa obzrela cez plece a všimla si, že v tráve pod ružovým kríkom za Bonnie je čosi nehybné a biele. Spomenula si na Calebovo telo pod pamätníkom na cintoríne a po chrbte jej prebehli zimomriavky.

„Čo je to?“ spýtala sa ostro. Bonnie z tváre zmizla radosť a zostal tam len zmätok. Elena sa prešmykla okolo nej a v ostrom slnku zamierila k ružovému kríku.

Keď prišla bližšie, prekvapene zistila, že pod ružovým kríkom nehybne leží Matt. Na hrudi mal rozsypané čierne lupienky. Keď sa nad ním sklonila, zamihal očami – videla prudký pohyb pod viečkami, akoby sa mu niečo snívalo –, vzápätí ich otvoril a hlasno, zhlboka sa nadýchol. Uprel na ňu modré oči.

„Elena!“ hlesol. Zdvihol sa na lakte a pozrel za ňu. „Bonnie! Chvalabohu! Ste v poriadku? Kde to sme?“

„Zajal nás fantóm, uniesol nás do podsvetia a čerpá z nás silu,“ odvetila lakonicky Elena. „Ako sa cítiš?“

„Trochu ma to zaskočilo,“ slabým hlasom zažartoval Matt. Poobzeral sa, potom si nervózne oblizol pery. „Takže toto je podsvetie? Je krajšie, ako som si ho predstavoval. Nemala by byť obloha červená? A kde sú všetci tí hnusní upíri a démoni?“ Pozrel ostro na Elenu a Bonnie. „Vraveli ste pravdu o tom, čo sa vám tu stalo? Lebo na pekelný rozmer je to fakt pekné – samé ruže...“

Elena naňho uprene hľadela. Je možné, že sa nám tu stalo priveľa čudných vecí.

Potom si na Mattovej tvári všimla náznak paniky. Nežartoval samoúčelne – len sa pokúšal statočne čeliť hrôze a rozveseliť ich v nebezpečenstve.

„Chceli sme na teba urobiť dojem,“ odsekla s rozochveným úsmevom, potom hneď prešla k praktickým záležitostiam. „Čo sa teraz dialo doma?“ spýtala sa ho.

„Nuž,“ začal Matt, „Stefan a Meredith vypočúvali Caleba, aby zistili, ako vypustil do sveta fantóm.“

„Caleb za ten fantóm nemôže,“ vyhlásila Elena. „Fantóm nás sledoval, už keď sme sa odtiaľto vrátili. Musíme sa ihneď dostať domov a vysvetliť im, že majú do činenia s pôvodným fantómom. Toho sa zbavíme oveľa ťažšie ako obyčajného.“

Matt spýtavo pozrel na Bonnie. „Odkiaľ to Elena vie?“

„No,“ zatiahla Bonnie s potešením, ktoré sa jej vždy zmocnilo, keď mala šancu vyzradiť tajomstvo, „vraj jej to povedal Damon. Žije a ona ho videla!“

Takže takto zachovávaš Damonovo tajomstvo, Bonnie, pomyslela si Elena a prevrátila oči. Aj tak bolo fuk, či o tom Matt vie. Pred ním Damon svoje tajomstvo neskrýval a nie je pravdepodobné, že by to Matt tak rýchlo povedal Stefanovi.

Elena ignorovala Mattovu prekvapenú reakciu aj Bonniino vysvetľovanie a radšej sa poobzerala po okolí. Slnko. Ružové kríky. Slnko. Tráva. Jasná modrá obloha. Všade to isté, všade okolo nich. Kam sa len pozrela, v jasnom poludňajšom svetle pokojne kývali hlávkami dokonalé zamatovočierne ruže. Všetky kríky boli rovnaké, na každom bol ten istý počet ruží, ba boli aj rovnako rozmiestnené, pekne v pravidelných vzdialenostiach. Ešte aj steblá trávy boli rovnako vysoké. Odkedy sem prišla, slnko sa nepohlo.

Možno to malo byť milé a príjemné, no po pár minútach tá jednotvárnosť začala pôsobiť znepokojujúco.

„Bola tu brána,“ oznámila Mattovi a Bonnie. „Keď sme sa na toto pole pozerali z Domu siedmich pokladov, dalo sa sem odtiaľ dostať, takže sa musí dať dostať aj odtiaľto tam. Len musíme nájsť tú bránu.“

Začali sa dvíhať na nohy a vtedy sa bez varovania znovu ozvala bolesť. Elena sa chytila za brucho. Bonnie stratila rovnováhu a so zavretými očami sa prudko posadila.

Matt pridusene sykol. „Čo je to?“

Elena počkala, kým bolesť poľaví. Podlamovali sa jej kolená. Krútila sa jej hlava a bolo jej nevoľno. „O dôvod viac, prečo by sme odtiaľto mali vypadnúť,“ povedala. „Fantóm z nás čerpá silu. Preto nás tu potrebuje. Ak rýchlo nenájdeme bránu, možno zoslabneme do takej miery, že sa nebudeme vládať vrátiť domov.“

Znovu sa poobzerala. Od tej nemennosti sa jej krútila hlava. Každý ružový krík sa nachádzal uprostred malého kruhového záhonu tmavej zeme. Medzi kruhmi bola tráva hladká sťa zamat ako pri anglickom šľachtickom sídle alebo na dobrom golfovom ihrisku.

„Dobre,“ povedala Elena a zhlboka sa nadýchla. „Rozdelíme sa a budeme sa pozorne dívať. Nevzdialime sa od seba na viac ako tri metre a prejdeme od jedného konca ružovej záhrady k druhému. Pozorne sa dívajte – čokoľvek, čo je trošku iné, nám môže ukázať cestu von.“

„Budeme prehľadávať celé pole?“ zúfalo sa spýtala Bonnie. „Veď je obrovské.“

„Pôjdeme postupne,“ povzbudila ju Elena.

Rozostúpili sa a pomaly vykročili. Najprv mlčali a len sústredene pozorovali okolie. Nikde nebolo ani stopy po bráne. Postupovali systematicky vpred a nič sa nemenilo. Všetkými smermi sa tiahli nekonečné rady rovnakých ružových kríkov v asi metrovom rozstupe, takže sa medzi ne pohodlne zmestil človek.

Na temená im nepríjemne pálilo večné poludňajšie slnko a Elena si z čela utrela pot. V teplom vzduchu sa vznášala ťažká vôňa ruží. Elene najprv pripadala príjemná, no teraz ju od nej napínalo ako od presladeného parfumu. Dokonalé steblá trávy sa jej zakaždým zohli pod chodidlami, potom sa znovu vystreli, akoby tadiaľ ani neprešla.

„Keby tak zadul aspoň vánok,“ posťažovala sa Bonnie. „No tu asi nikdy nefúka.“

„Pole sa musí niekde skončiť,“ zaúpela Elena. „Nemôže sa ťahať donekonečna.“ V žalúdku sa jej zachvel nepríjemný pocit, že možno je to tak. Napokon, nie je to jej svet. Platia tu iné pravidlá.

„A kde je teraz Damon?“ spýtala sa odrazu Bonnie. Nedívala sa na Elenu. Kráčala vyrovnaným krokom a pohľadom sústavne prehľadávala okolie. V hlase však mala napätie a Elena na okamih prestala pátrať a pozrela sa na ňu.

Potom Elene zišla na um možná odpoveď na Bonniinu otázku a prudko zastala. „To je ono!“ povedala. „Bonnie, Matt, myslím si, že Damon je možno tu. Alebo možno nie tu, v tejto ružovej záhrade, ale niekde v Temnom rozmere.“ Upreli na ňu prázdne pohľady.

„Damon tu chcel hľadať fantóm,“ vysvetľovala Elena. „Nazdával sa, že nás sledoval, keď sme sa odtiaľto vracali do nášho sveta, takže zrejme tu začal hľadať jeho fyzické telo. Keď som Damona videla naposledy, povedal mi, že s fantómom možno lepšie dokáže bojovať odtiaľto. Ak je Damon tu, možno nám pomôže vrátiť sa do Fell´s Church.“

Damon, prosím, buď tu niekde. Prosím, pomôž nám, zaprosila v duchu.

Práve vtedy niečo zbadala. Pred nimi, medzi dvoma ružovými kríkmi, ktoré vyzerali presne ako ostatné ružové kríky v záhrade, sa niečo ledva poznateľne pohlo. Vyzeralo to, ako keď sa v lete počas najhorúcejších dní nad diaľnicou mihoce vzduch a slnko sa odráža od asfaltu.

Tu však asfalt nebol. A niečo sa zamihotalo.

Ibaže by si to vybájila. Vari ju klame zrak a vidí medzi ružovými kríkmi fatamorgánu?

„Vidíte to?“ spýtala sa ostatných. „Tamto, trochu doprava?“

Zastali a napínali zrak.

„Možno,“ váhavo šepla Bonnie.

„Asi áno,“ prisvedčil Matt. „Ako horúci vzduch, však?“

„Presne,“ prikývla Elena. Zamračila sa a odhadovala vzdialenosť. Možno päť metrov. „Mali by sme sa tam rozbehnúť,“ povedala. „Možno tam bude nejaká bariéra, ktorú treba prelomiť. Váhanie nám nepomôže.“

„Chyťme sa za ruky,“ navrhla nervózne Bonnie. „Nechcem vás stratiť.“

Elena nespúšťala oči z chvejúceho sa vzduchu. Ak to miesto stratí, už ho nikdy nenájde – všetko tu vyzerá rovnako. Ak odbočia, už sem nikdy netrafia...

Chytili sa za ruky a uprene hľadeli na miesto, kde by sa mohla nachádzať brána. Bonnie bola v strede a zvierala Eleninu ľavú ruku tenkými teplými prstami.

„Tri, dva, jeden, štart,“ povedala Bonnie a rozbehli sa. Potkýnali sa na tráve, zamotávali sa do ružových kríkov. Medzi kríkmi nebol dostatočne veľký priestor pre troch a Elene sa do vlasov zamotal ostrý konár. Nemohla sa pustiť Bonnie a nemohla zastať, tak len mykla hlavou, hoci jej od bolesti takmer vytryskli slzy a na kríku zanechala chumáč vlasov.

Ocitli sa presne tam, kde sa medzi ružovými kríkmi mihotal vzduch. Zblízka to bolo vidieť ešte ťažšie a Elena by pochybovala, že sú na správnom mieste, keby nepocítila zmenu teploty. Z diaľky to vyzeralo skôr ako horúci vzduch, no bolo tu chladno ako v horskom jazere, aj keď mali priamo nad sebou teplé slnko.

„Nezastavujte sa!“ zvolala Elena. A vrhli sa do chladu.

V okamihu sa všetko zatemnilo, akoby niekto vypol slnko.

Elena mala pocit, že padá, a už len zúfalo držala Bonnie za ruku.

Damon! zvolala jedinou myšlienkou. Pomôž mi!

9

Stefan cestou do penziónu šoféroval ako šialenec. „Neviem, ako som mu mohol zabudnúť povedať, že sa objavilo aj jeho meno,“ povedal už asi stýkrát. „Neviem, ako som ho mohol nechať samého.“

„Spomaľ,“ povedala mu Meredith a pokúšala sa udržať Mattovo spiace telo na zadnom sedadle, keď Stefan zahol za roh tak prudko, až zapískali pneumatiky. „Ideš príliš rýchlo.“

„Ponáhľame sa,“ zavrčal Stefan a strhol volant. Alaric sa obrátil na sedadle spolujazdca a zhrozene pozrel na Meredith, keď Stefan takmer narazil do smetiarskeho auta. Meredith vzdychla. Vedela, že Stefan sa pokúša napraviť svoju chybu – hneď im nepovedal, že v obchode s bylinkami sa objavilo Mattovo meno –, no nič tým nevyrieši, ak ich všetkých zabije. Okrem toho, hoci by sa pravdepodobne zachovali inak, keby to vedeli, Matt by možno aj tak dopadol rovnako. Ich bezpečnostné opatrenia nezachránili ani Bonnie, ani Elenu.

„Aspoňže máš upírske reflexy,“ povedala Meredith – skôr aby upokojila Alarica, než aby vyjadrila dôveru v Stefanove šoférske schopnosti.

Chcela byť vzadu s Mattom a teraz sa sústredila naňho. Položila mu ruku na hruď, aby pri prudkých pohyboch auta nespadol.

Bol absolútne nehybný. Oči sa mu vôbec nepohybovali, ako sa to zvyčajne deje počas spánku, len plytko dýchal. Dokonca ani nechrápal. A Meredith ešte zo školských stanovačiek vedela, že Matt chrápe, akoby drevo pílil. Vždy.

Meredith nikdy neplakala. Ani keď došlo k najhoršiemu. A nechystala sa rozplakať ani teraz, pretože jej priatelia potrebujú, aby bola pokojná a sústredená a vymyslela, ako ich zachráni. No keby bola dievčaťom, ktoré plače, a nie dievčaťom, ktoré vymýšľa stratégie, už dávno by vzlykala. Dokonca aj teraz sa jej akosi ťažšie dýchalo, no prinútila sa zachovať pokoj.

Zostala sama. Zo štyroch starých priateľov, ktorí spolu prežili strednú školu, prázdniny a dospievanie aj všetky nadprirodzené hrôzy, ju jedinú nezajal fantóm. Zatiaľ.

Meredith zaťala zuby a pevnejšie pridržala Matta.

Stefan zastal pred penziónom. Akýmsi zázrakom sa mu podarilo nikoho nezraziť a nikam nenabúrať. Alaric a Meredith začali pomaličky vyťahovať Matta z auta a posúvať ho do stojacej polohy. No Stefan ho len schmatol a prehodil si ho cez plece.

„Poďme.“ Stefan zamieril do penziónu, jednou rukou si pridržiaval Mattovo bezvedomé telo a ani sa neobzrel.

„Začal sa správať nejako zvláštne,“ poznamenal Alaric s pohľadom upretým na Stefana. Od Alaricovej zarastenej tváre sa odrazilo slnko a dodalo jej zlatistý odtieň. Obrátil sa k Meredith a odzbrojujúco sa na ňu usmial. „Ocitol sa na šikmej ploche...“ pokúsil sa o žart.

Meredith ho chytila za ruku – v jej dlani pôsobila pevne a horúco. „Poď,“ povedala mu.

Keď boli v penzióne, Stefan vybehol na poschodie a uložil Matta k ďalším telám – k ďalším spiacim telám, pripomenula si hneď Meredith.

Meredith s Alaricom, držiac sa za ruky, zamierili do kuchyne. Len čo Meredith otvorila dvere, začula hlas pani Flowersovej.

„Je to veľmi užitočné, moja milá,“ hovorila pochvalne. „Odviedli ste dobrú prácu. Som vám veľmi vďačná.“

Meredith otvorila ústa. Za kuchynským stolom sedela s pani Flowersovou doktorka Celia Connorová. Pokojná a vyparádená v modrých plátenných šatách popíjala čaj.

„Ahoj, Alaric. Ahoj, Meredith,“ povedala Celia. Tmavými očami nevzrušene pozrela na Meredith. „Neuveríte, čo som našla.“

„Čo?“ spýtal sa zvedavo Alaric a pustil Meredithinu ruku. Meredith zmeravela.

Celia siahla do lekárskeho kufríka, ktorý mala položený pri stoličke, a vytiahla hrubú knihu v ošúchanej hnedej koži. Víťazoslávne sa usmiala a vyhlásila: „Je to kniha o fantómoch. Doktorka Beltramová ma napokon poslala na vysokú školu v Dalcreste, kde je veľmi obsažná zbierka textov o paranormálnych javoch.“

„Navrhujem, aby sme sa presunuli do pracovne,“ povedala pani Flowersová. „Budeme tam mať väčšie pohodlie a môžeme sa na knihu spolu pozrieť.“

Presunuli sa do pracovne, no Stefan, ktorý sa k nim pridal, si neurobil pohodlie.

„Rôzne typy fantómov,“ povedal, vzal od Celie knihu a rýchlo v nej listoval. „Dejiny fantómov v našom rozmere. Kde je rituál vyháňania? Prečo tu nie je register?“

Celia pokrčila plecami. „Je to veľmi stará a vzácna kniha,“ povedala. „Ťažko sa hľadala a je to pravdepodobne jediná knižka o tejto téme, ku ktorej sa dostaneme, ba možno jediná, ktorá existuje, takže nad malé nedostatky sa musíme povzniesť. Autori starších textov chceli, aby sme si prečítali všetko od začiatku a pochopili, čo nám chcú povedať, nie hneď si vyhľadali stranu, ktorú potrebujeme. Možno však pomôže pozrieť sa na koniec.“

Alaric sa s bolestným výrazom díval, ako Stefan listuje v knihe. „Je to vzácna kniha, Stefan,“ povedal. „Prosím ťa, dávaj väčší pozor. Nemám sa pozrieť radšej ja? Som zvyknutý vyhľadávať informácie v tomto type kníh.“

Stefan na Alarica iba zavrčal a Meredith pocítila, ako sa jej po chrbte rozbehli zimomriavky. „Urobím to sám, pán učiteľ. Ponáhľam sa.“

Prižmúril oči na text. „Prečo to musí byť písané takým ozdobným písmom?“ posťažoval sa. „Nehovorte mi, že preto, lebo je to staré. Ja som starší a ledva to viem prečítať. Pche. Fantóm sa podobne ako upír sýti jedným pocitom, či už je to vina, zúfalstvo, predsudok, túžba po pôžitkoch, hriešnom rume alebo padlých ženách. Čím silnejší je pocit, tým horšie je to, čo fantóm spôsobí. Myslím si, že na to by sme prišli aj sami.“

Pani Flowersová stála trochu bokom od ostatných, pohľad upierala do prázdna a ticho si niečo mrmlala pod nos – komunikovala so svojou matkou.

„Viem,“ prikývla. „Poviem im to.“ Pozrela na ostatných, ktorí stáli okolo Stefana a nazerali mu cez plecia. „Mamička hovorí, že čas sa kráti,“ varovala ich.

Stefan vyskočil na nohy. „Viem, že sa čas kráti,“ zhúkol priamo do prekvapenej tváre pani Flowersovej. „Nemohla by nám vaša matka pre zmenu povedať niečo užitočné?“

Pani Flowersová sa zatackala a oprela sa o chrbát stoličky. Tvár mala bledú a odrazu vyzerala staršie a krehkejšie ako inokedy.

Stefan vytreštil oči, ktoré nadobudli farbu rozbúreného zeleného mora, a zdvihol ruky. „Prepáčte,“ povedal. „Pani Flowersová, ospravedlňujem sa. Neviem, čo ma to posadlo... Strašne sa bojím o Elenu a o všetkých.“

„Viem, Stefan,“ povedala vážne pani Flowersová. Vystrela sa a znovu vyzerala silnejšie, pokojne a múdro. „Vyslobodíme ich. Musíš tomu veriť. Mamička tomu verí.“

Stefan sa posadil a so stisnutými perami sa znovu zadíval do knihy.

Meredith od nervozity zasvrbela pokožka a silnejšie zovrela palicu. Keď ostatným prezradila, že členovia jej rodiny boli lovci upírov a že teraz sa tejto úlohy musí zhostiť ona, povedala Elene a Stefanovi, že sa nikdy neobráti proti Stefanovi, lebo chápe, že nie je ako zlí upíri, že je dobrý: neškodný a neohrozuje ľudí.

Nič také nesľúbila Damonovi a Elena so Stefanom ju o to nežiadali. Všetci si aj bez slov uvedomovali, že Damona nemožno opísať ako neškodného, ani keď s nimi neochotne spolupracoval, a že Meredith si pri ňom musí ponechať otvorené všetky možnosti.

No Stefan... nečakala, že sa to stane, ale teraz sa jej zmocnili obavy, že jedného dňa nebude môcť dodržať svoj sľub. Ešte nikdy ho takéhoto nevidela – správal sa iracionálne, bol zlostný, násilný a nepredvídateľný. Vedela, že takéto správanie pravdepodobne spôsobuje fantóm, ale nestáva sa Stefan príliš nebezpečným? Dokázala by ho zabiť, keby musela? Je to predsa len jej priateľ...

Meredith prudko bilo srdce. Uvedomila si, že tak silno zviera bojovú palicu, až jej obeleli hánky a rozbolela ju ruka. Áno, uvedomila si, keby musela, bojovala by proti Stefanovi a pokúsila by sa ho zabiť. Je to jej priateľ, ale prvoradá je povinnosť.

Zhlboka sa nadýchla a silou vôle si uvoľnila ruky. Zachovaj pokoj, prikázala si. Dýchaj. Stefan sa viac-menej ovláda. Ona sa nemusí rozhodovať. Aspoň zatiaľ nie.

O niekoľko minút Stefan prestal obracať stránky. „Tu je to,“ povedal. „Myslím si, že je to ono.“ Podal knihu pani Flowersovej. Rýchlo preletela očami po písmenách a prikývla.

„Vyzerá to ako ten rituál,“ povedala vážne. „Mala by som mať všetko, aby sme ho mohli vykonať aj tu v dome.“

Alaric sa načiahol za knihou. Zamračene si prečítal zaklínadlo. „Musí to byť krvavé zaklínadlo?“ spýtal sa pani Flowersovej. „Ak sa nám nepodarí, fantóm ho možno použije proti nám.“

„Obávam sa, že to musí byť krvavé zaklínadlo,“ odvetila pani Flowersová. „Na zmenu zaklínadla by sme potrebovali viac času a čas je to jediné, čo nám chýba. Ak fantóm vie využívať zajatcov tak, ako si myslíme, stále z nich mocnie.“

Alaric sa chystal niečo povedať, ale prerušila ho Celia.

„Počkať,“ ozvala sa a v jej typicky chrapľavom hlase zaznel ostrý tón. „Krvavé zaklínadlo? Čo to znamená? Nechcem sa podieľať na ničom...“ hľadala vhodné slovo, „nechutnom.“

Načiahla sa za knihou, ale Stefan ju zakryl rukou. „Urobíme to bez ohľadu na to, či je to nechutné, alebo nie,“ povedal potichu, no hlas mal tvrdý ako oceľ. „Aj ty sa na tom budeš podieľať. Teraz je už neskoro vycúvať. Nedovolím ti to.“

Celia sa nevdojak zachvela. „Neopováž sa mi vyhrážať,“ slabo zaprotestovala.

„Všetci sa upokojte,“ povedala ostro Meredith. „Celia, nikto vás do ničoho nebude nútiť. Ak to bude potrebné, osobne vás ochránim.“ Vrhla pohľad na Alarica, ktorý na všetkých znepokojene pozeral. „No potrebujeme vašu pomoc. Prosím. Možno ste nás všetkých zachránili, lebo ste našli zaklínadlo, a sme vám za to vďační, ale Stefan má pravdu – aj vy sa na tom musíte podieľať. Neviem, či to bez vás bude fungovať.“ Na okamih zaváhala. „Alebo ak to bude fungovať, mohli by ste zostať ako jediný fantómov cieľ,“ dodala prefíkane.

Celia sa znovu zachvela. „Nie som zbabelá,“ povedala nešťastne. „Som vedkyňa a tento... iracionálny mysticizmus ma znepokojuje. No idem do toho. Pomôžem vám, ako viem.“

Meredith s ňou prvý raz pocítila súcit. Pochopila, aké ťažké musí byť pre ňu naďalej sa považovať za logicky mysliaceho človeka, keď sa okolo nej rúcajú hranice toho, čo vždy prijímala ako realitu.

„Vďaka, Celia.“ Meredith sa pozrela na ostatných v miestnosti. „Máme rituál. Máme potrebné veci. Len musíme dať všetko dokopy a začať. Sme pripravení?“

Všetci sa vystreli a na tvári sa im zjavilo odhodlanie. Bolo to strašidelné, no aspoň mali konečne cieľ a plán.

Stefan sa zhlboka nadýchol a očividne sa pozbieral. Uvoľnil plecia a jeho pohyby už tak nepripomínali dravca. „Dobre, Meredith,“ povedal. Jeho rozbúrené zelené oči súhlasne pozreli do jej chladných sivých. „Pustime sa do toho.“

10

Stefan vedel, že rituál nemôže vykonať s prázdnym žalúdkom, a tak v záhrade pani Flowersovej ulovil zopár veveríc, až potom sa vrátil do garáže. Meredith zaparkovala staručký Ford pani Flowersovej na prístupovú cestu a v garáži mali viac než dosť miesta na prípravu všetkého, čo potrebovali na rituál vyháňania.

Stefan začul v tieňoch šuchot a rozoznal zadychčanú myš. Nebolo tu ktovieako pohodlne, no veľký priestor a betónová dlážka boli na odriekanie zaklínadla ideálne.

„Podajte mi, prosím, meter,“ povedal Alaric, ktorý ležal uprostred garážovej dlážky. „Táto čiara musí mať správnu dĺžku.“ Pani Flowersová kdesi v penzióne vyhrabala škatuľku s farebnými kriedami, Alaric otvoril knihu a na hladký betón sústredene odkresľoval kruhy, symboly arkány, paraboly a elipsy.

Stefan mu podal meter a díval sa, ako sústredene meria od vnútorného kruhu až k okraju kresby. „Všetko musí byť presné,“ povedal Alaric a zamračene skontroloval konce metra. „Stačí najmenšia chyba a mohli by sme to vypustiť do Fell’s Church.“

„A nie je to už vypustené?“ spýtal sa Stefan.

„Nie,“ vysvetľoval Alaric. „Tento rituál fantómu umožňuje, aby sa objavil vo svojej hmotnej podobe a tá je oveľa nebezpečnejšia ako jeho momentálna nehmotná podoba.“

„Tak potom to musí absolútne sedieť,“ povedal pochmúrne Stefan.

„Ak všetko pôjde podľa plánu, fantóm sa chytí do vnútorného kruhu,“ povedal Alaric ukazujúc rukami. „My budeme na okraji, za týmito runami. Mali by sme tam byť v bezpečí.“ Zdvihol hlavu a smutne sa usmial na Stefana. „Aspoň dúfam. V živote som ešte takéto zariekanie neskúšal, hoci som o ňom veľa čítal.“

No super, pomyslel si Stefan, ale bez slov sa usmial na Alarica. Vedel, že Alaric robí, čo je v jeho silách. Zostávalo im len dúfať, že to postačí, aby zachránili Elenu a ostatných zajatcov fantómu.

Do garáže vošli Meredith a pani Flowersová, obe niesli igelitku. Za nimi sa objavila Celia.

„Svätená voda,“ povedala Meredith a vytiahla z tašky kropeničku.

„Na upírov to nefunguje,“ pripomenul jej Stefan.

„Neprivolávame upíra,“ odvetila a šla pokropiť vonkajšie priestory v obrazci, no dávala pozor, aby nenarušila kriedové čiary.

Alaric vstal a s knihou v ruke veľmi opatrne vystúpil z obrovského pestrofarebného obrazca. „Myslím si, že sme pripravení,“ povedal.

Pani Flowersová pozrela na Stefana. „Potrebujeme ostatných,“ povedala. „Musia tu byť všetci, na ktorých fantóm pôsobil.“

„Pomôžem ich zniesť dolu,“ ponúkol sa Alaric.

„Netreba,“ odvetil Stefan a sám zamieril na poschodie. V malej ružovo-krémovej spálni zastal pri posteli a pozrel na Elenu, Matta a na Bonnie. Odkedy tam uložil Matta, ani jeden sa nepohol.

Vzdychol a najprv vzal na ruky Elenu. Po chvíli zdvihol aj jej vankúš a paplón. Aspoň sa môže pokúsiť, aby jej bolo pohodlne.

O pár minút všetci traja spiaci ležali v prednej časti garáže pred obrazcom a hlavy mali podopreté vankúšmi.

„Čo teraz?“ spýtal sa Stefan.

„Teraz môžeme vybrať sviečku,“ povedala pani Flowersová a otvorila igelitovú tašku. „Takú, ktorej farba vás charakterizuje. Podľa knihy by sviečky mali byť ručne vyrobené a špeciálne parfumované, ale toto bude musieť stačiť. Ja si sviečku nevyberiem.“ Pani Flowersová podala tašku Stefanovi. „Fantóm na mňa nesústredil svoju silu a nepamätám sa, že by som od roku 1943 na niekoho žiarlila.“

„Čo sa stalo v roku 1943?“ spýtala sa zvedavo Meredith.

„Korunku malej miss Fell´s Church mi vyfúkla Nancy Sue Bakerová,“ odvetila pani Flowersová. Keď na ňu Meredith vytreštila oči, rozhodila ruky. „Dokonca aj ja som bola kedysi dieťa. Bola som veľmi zlatá, mala som kučierky ako Shirley Templová a mama ma rada pekne obliekala a pýšila sa mnou.“

Stefan zahnal neuveriteľnú predstavu pani Flowersovej s kučierkami Shirley Templovej, poprehŕňal sa v pestrofarebných sviečkach a vybral tmavomodrú. Z akéhosi dôvodu mu pripadala najvhodnejšia. „Potrebujeme sviečky aj pre ostatných,“ povedal. Sústredene vybral zlatú pre Elenu a ružovú pre Bonnie.

„Riadiš sa len podľa farby ich vlasov?“ spýtala sa Meredith. „Typický chlap.“

„To sú pre ne tie pravé farby,“ namietol Stefan. „Okrem toho, Bonnie má červené vlasy, nie ružové.“

Meredith neochotne prikývla. „Asi máš pravdu. No pre Matta vezmi bielu.“

„Naozaj?“ spýtal sa Stefan. Nevedel, čo by vybral pre Matta. Možno vzor americkej zástavy, keby ho mali.

„Je to najčistejší človek, akého poznám,“ vyslovila potichu Meredith. Alaric zdvihol obočie a Meredith ho štuchla lakťom. „Myslím čistý v duchu. Matt je dobrosrdečný a otvorený, má srdce na dlani.“

„Asi áno,“ prisvedčil Stefan a bez komentára sa díval, ako si Meredith vybrala hnedú sviečku.

Alaric sa prehrabal v taške a vybral si tmavozelenú sviečku, Celia bledofialovú. Pani Flowersová vzala tašku so zvyšnými sviečkami a uložila ju na vysokú policu vedľa garážovej brány, medzi vrecko so zeminou do kvetináča a čosi, čo vyzeralo ako staromódna petrolejová lampa.

Všetci si posadali na garážovú dlážku pred obrazec do polkruhu, tvárou k prázdnemu vnútornému kruhu, a držali v rukách nezapálené sviečky. Spiaci ležali za nimi. Meredith držala na kolenách aj Bonniinu sviečku, Stefan vzal Eleninu a Alaric Mattovu.

„Teraz ich pomažeme našou krvou,“ povedal Alaric. Keď naňho všetci pozreli, pokrčil plecami. „Tak sa to píše v knihe.“

Meredith vybrala z tašky malý vreckový nožík, zarezala si do prsta a rýchlo natrela trochou krvi od vrchu po spodok svoju hnedú sviečku, potom nožík podala Alaricovi aj s fľaštičkou dezinfekčného prostriedku. Postupne jej príklad nasledovali všetci ostatní.

„Nie je to veľmi hygienické,“ poznamenala Celia, ale spravila to aj ona.

Stefan si v takomto uzavretom priestore veľmi uvedomoval vôňu ľudskej krvi. Hoci sa krátko predtým nasýtil, automaticky ho zasvrbeli tesáky.

Meredith vzala sviečky a prešla k spiacim priateľom, postupne každému zdvihla ruku, urobila rýchly zárez a natrela ich sviečky krvou. Ani sa nepohli. Keď skončila, vrátila sviečky spiacich tým, ktorí ich držali predtým, a vrátila sa na svoje miesto.

Alaric čítal po latinsky prvé slová zaklínadla. Po niekoľkých vetách zaváhal pri jednom slove a Stefan od neho mlčky prevzal grimoár. Plynulo pokračoval tam, kde Alaric skončil. Slová mu hladko schádzali z jazyka, pocit latinčiny na perách mu pripomenul hodiny, ktoré pred stovkami rokov strávil v detstve so svojím učiteľom, a obdobie, keď žil v anglickom kláštore a ešte len začínal svoj boj s upírstvom.

Keď prišiel čas, luskol prstami a jeho sviečka sa sama zapálila dotykom Sily. Podal ju Meredith, tá kvapla trochu roztopeného vosku na garážovú dlážku na okraj obrazca a sviečku tam postavila. Stefan postupne v určitých bodoch obrazca zapaľoval sviečky a Meredith ich umiestňovala, až medzi nimi a kriedovými obrysmi obrazca hrdinsky horel rad farebných sviečok.

Stefan pokračoval v čítaní. Strany knihy sa odrazu začali pohybovať. V zavretej garáži sa zdvihol chladný neprirodzený vietor, plamene sviečok sa prudko zachveli a potom zhasli. Dve sviečky spadli. Meredith viali do tváre jej dlhé vlasy.

„Toto sa nemalo stať,“ ozval sa Alaric.

No Stefan len prižmúril oči vo víchre a čítal ďalej.

Čierna tma a nepríjemný pocit padania trvali len chvíľu, potom Elena prudko dopadla na obe nohy a zatackala sa, stále držiac za ruky Matta a Bonnie.

Nachádzali sa v šerej osemhrannej miestnosti lemovanej dverami. V strede bol len jeden kus nábytku. Za stolom trónil opálený, obdivuhodne svalnatý upír s odhalenou hruďou a dlhými bronzovými vlasmi, ktoré mu splývali poniže pliec.

Elena hneď vedela, kde je.

„Sme tu,“ hlesla. „V Bráne!“

Strelec vyskočil na nohy, na tvári mal až komicky prekvapený výraz. „Elena?!“ zvolal. „Bonnie? Matt? Čo sa deje? Qu’est-ce qui arrive?“

Za normálnych okolností by Elene odľahlo pri pohľade na Strelca, ktorý k nej bol vždy milý a pomáhal jej, no potrebovala sa dostať k Damonovi. Vedela, kde musí byť. Takmer počula, ako na ňu volá.

Prekvapenému strážcovi brány takmer ani nevenovala pohľad, vykročila cez prázdnu miestnosť a Matta s Bonnie ťahala za sebou.

„Prepáč, Strelec,“ povedala, keď došla k dverám, ku ktorým mala namierené. „Musíme nájsť Damona.“

„Damona?“ zvolal. „Zase sa sem vrátil?“ Potom prešli cez dvere a ignorovali Strelcove výkriky: „Stojte! Arretez-vous!“

Dvere sa za nimi zavreli a oni sa ocitli v krajine popola. Nič tu nerástlo a neboli tu nijaké dominanty. Drsný vietor nafúkal jemný čierny popol do kopcov a údolí. Pred ich zrakom silný závan strhol hornú vrstvu popola a vytvoril z nej oblak, ktorý sa vzápätí usadil a vznikli nové tvary. Pod ľahším popolom videli bariny vlhkého, blatistého popola. Neďaleko bolo jazero so stojatou vodou plné popola. Všade len popol a blato, kde-tu spálené a sčerneté kusy dreva.

Na súmračnej oblohe visela obrovská planéta a dva veľké mesiace, jeden rozvírený modrastobiely, druhý strieborný.

„Kde to sme?“ spýtal sa Matt a civel na oblohu.

„Kedysi to bol svet – technicky mesiac – a rástol na ňom obrovský strom,“ odvetila Elena a rovnomerným krokom kráčala vpred. „Kým som ho nezničila. Tu zomrel Damon.“

Skôr cítila, než videla, ako na seba Matt a Bonnie pozreli. „No potom sa vrátil, však? Videla si ho vo Fell´s Church, nie?“ povedal váhavo Matt. „Prečo sme teraz tu?“

„Viem, že Damon je blízko,“ vysvetľovala netrpezlivo Elena. „Cítim ho. Vrátil sa sem. Tu možno začal pátrať po fantóme.“

Stále kráčali. Čoskoro sa už brodili čiernym popolom, ktorý sa im lepil na nohy. Blato pod popolom sa im prisávalo na topánky, a keď dvíhali nohy, ozýval sa čvachtavý zvuk.

Boli takmer tam. Elena to cítila. Pridala do kroku a Matt s Bonnie sa museli usilovať, aby jej stačili. Popol tu bol hustejší a hlbší, lebo sa blížili k miestu, kde bol kmeň stromu, stred tohto sveta. Elena si spomenula, ako strom vybuchol, vyletel k oblohe ako raketa a rozpadol sa. Pod ním ležalo Damonovo telo a pochoval ho padajúci popol.

Elena zastala. Bola tam kopa popola, ktorá jej na niektorých miestach siahala až po pás. Zdalo sa jej, že vidí, kde sa Damon prebudil – popol bol rozrušený, akoby sa niekto vyhrabal z hlbšieho záveja. No okrem nich tam nebolo ani živej duše. Studený vietor privial spŕšku popola a Bonnie zakašľala. Elena, po kolená v studenom lepkavom popole, pustila Bonnie ruku.

„Nie je tu,“ vyslovila bezfarebným hlasom. „Bola som presvedčená, že tu bude.“

„Tak musí byť niekde inde,“ poznamenal logicky Matt. „Určite bojuje s fantómom, ako si vravela. Temný rozmer je obrovský.“

Bonnie sa striasla a pritisla sa k Mattovi, hnedé oči mala vytreštené ako hladné šteniatko. „Mohli by sme sa vrátiť domov? Prosím. Však nás môže Strelec poslať domov?“

„Nechápem to,“ povedala Elena a upierala pohľad na prázdne miesto, kde bol kedysi obrovský kmeň stromu. „Vedela som, že tu bude. Počula som, ako ma volá.“

V tej chvíli sa do ticha ozval melodický smiech. Bol to krásny zvuk, no bolo v ňom niečo mrazivé a cudzie, až sa Elena zachvela.

„Elena,“ zašepkala Bonnie s vytreštenými očami. „Toto som počula predtým, ako ma uniesla hmla.“

Obrátili sa.

Za nimi stála žena. Presnejšie, bytosť v tvare ženy, opravila sa rýchlo Elena. Toto nebola žena. A podobne ako ten smiech, aj táto bytosť v tvare ženy bola krásna, ale hrozivá. Bolo to obrovské, vyše jedenapolkrát väčšie ako človek, no s dokonalými proporciami, a vyzeralo to ako z ľadu a z hmly v odtieňoch modrej a zelenej – oči to malo jasné s jemným odtieňom bledozelenej sťa najčistejší ľadovec. Pred ich zrakom sa pevné, ľadovo priesvitné stehná a nohy pohli a rozmazali, premenili sa na hmlistý vír.

Vzadu viali dlhé vlny modrozelených vlasov, ich tvar pripomínal nakopený oblak. Usmialo sa to na Elenu a ostré zuby sa zablysli ako striebristé cencúle. V hrudi to však malo niečo, čo nebolo z ľadu, niečo pevné, okrúhle a tmavočervené.

Elena to všetko uvidela v jednom okamihu a potom sústredila pozornosť na to, čo viselo z vystretej ruky bytosti v tvare ľadovej ženy.

„Damon,“ hlesla.

Ľadová žena ho ležérne držala za krk a nevšímala si, ako sa kníše vo vzduchu. Držala ho tak zľahka, až vyzeral ako hračka. Upír v čiernom sa zahnal nohou a kopol ľadovú ženu do boku, no chodidlo mu prešlo cez hmlu.

„Elena,“ hlesol Damon priškrteným hlasom.

Ľadová žena – fantóm – naklonila hlavu nabok a pozrela sa na Damona, potom mu o čosi silnejšie stisla krk.

„Ja nemusím dýchať, ty... idiotský fantóm,“ hlesol vzdorovito.

Fantóm sa ešte viac usmial a povedal sladkým, chladným hlasom, akoby zvonili kryštály. „No hlava ti môže odpadnúť, však? To bude stačiť.“ Fantóm ním trochu zatriasol, potom sa usmial na Elenu, Bonnie a Matta. Elena inštinktívne cúvla, keď ju našli ľadovcovo chladné oči.

„Vitaj,“ povedal jej fantóm potešene, akoby boli starí známi. „Ty aj tvoji priatelia ste ma svojou žiarlivosťou veľmi osviežili. Každý vlastnou príchuťou závisti. Máte veľa problémov, však? Taký silný a nasýtený som sa necítil už celé tisícročia.“ Fantóm sa zatváril zamyslene a začal jemne potriasať Damonom. Damon chrčal a po tvári mu tiekli slzy bolesti.

„No mali ste zostať tam, kde som vás nechal,“ pokračoval fantóm trochu chladnejším hlasom a široko zakrúžil Damonom. Ten zachrčal a ťahal za obrovskú ruku. Bola to vôbec pravda, že nemusí dýchať? Elena to nevedela. Damon sa neštítil klamstva, keď mal na to dôvod alebo aj bez dôvodu, keď mohol nahnevať protivníka.

„Prestaň!“ skríkla Elena.

Fantóm sa znovu zasmial, očividne sa úprimne zabával. „Skús ma prinútiť, maličká.“ Pevnejšie zovrel Damonovi hrdlo. Damon sa zachvel, prevrátil oči, až Elena videla len bielka s červenými žilkami, a potom ochabol.

11

M att sa zhrozene díval, keď fantóm triasol Damonom ako handrovou bábikou.

Elena sa zvrtla a pozrela na Matta a Bonnie. „Musíme ho zachrániť,“ zašepkala s odhodlaným výrazom a hneď sa rozbehla cez kopy popola.

Matt si uvedomil, že ak je Damon so svojou upírskou silou a bojovými schopnosťami, ktoré nadobudol v priebehu storočí, úplne bezmocný v rukách tohto fantómu – a naozaj to vyzeralo, že mu m ô že každú chvíľu odpadnúť hlava –, potom Matt, Bonnie a Elena nemajú šancu ovplyvniť tento súboj. Išlo len o to, či fantóm zabije aj ich.

Matt popravde nemal Damona v láske. Iste, Damon pomohol zachrániť Fell´s Church pred Katherine, Klausom a démonmi kitsune, ale aj tak to bol vražedný, sarkastický, nehanebný, nafúkaný, arogantný, odporný, mimoriadne nepríjemný upír . Damon počas svojho dlhého života určite viacerým ľuďom ublížil, ako pomohol, aj keby sa mu štedro pripísala záchrana každého obyvateľa Fell´s Church. A vždy Matta oslovoval trpák, tváril sa, že si nepamätá jeho meno. Mattovi to neskutočne liezlo na nervy a presne o to Damonovi šlo.

Lenže Elena Damona predsa len milovala. Matt mal podozrenie, že možno z toho istého nevysvetliteľného dôvodu, pre ktorý dievčatá milujú obyčajných darebákov. Dobrák Matt tú príťažlivosť nechápal.

Lenže Elena ju vnímala.

A Damon bol v istom zmysle súčasťou tímu a človek predsa nedopustí, aby člena jeho tímu pripravila o hlavu démonická ľadová žena na popolom pokrytých mesiacoch v iných rozmeroch. Musí sa aspoň o niečo pokúsiť.

Aj keď toho člena tímu neznáša.

Matt sa rozbehol za Elenou a Bonnie ho nasledovala. Keď dobehli k démonovi, Elena už útočila na ľadovo modrú ruku, čo Damonovi zvierala hrdlo, a pokúšala sa mu vykrútiť prsty. Fantóm na ňu ledva pozrel. Matt vzdychol nad márnosťou toho úsilia a vrazil fantómu do žalúdka.

Skôr ako päsť dopadla, jej cieľ sa premenil z ľadu na rozvírenú, nepolapiteľnú hmlu a Mattova ruka preletela priamo cez fantóm. Matt sa zaknísal a spadol do nehmotného trupu. Mal pocit, akoby padal do mrazivej rieky plnej splaškov. Zavalil ho otupujúci chlad a strašný zápach, z ktorého sa mu dvíhal žalúdok. Vytiahol sa z hmly, napínalo ho a triasol sa, no hlavu mal vztýčenú. Omámene sa poobzeral.

Elena sa mocovala s fantómovými prstami, škriabala a zapierala sa, a fantóm sa na ňu díval s pohrdlivým pobavením. Jej úsilie ho nevyvádzalo z miery. Potom sa pohol tak rýchlo, že Matt videl len modrozelenú šmuhu, a šmaril Elenu na kopu popola. Elena už počas pádu kopala nohami, šermovala rukami, a po náraze sa okamžite zdvihla. Z vlasov jej tiekla krv a v popole, ktorý jej teraz pokrýval pokožku, zanechávala červené jarčeky.

Aj Bonnie robila, čo vládala. Podarilo sa jej prejsť za fantóm, udierala ho a kopala doň. Jej nohy a ruky väčšinou neškodne prechádzali cez fantómovú hmlu, ale občas úder narazil na pevnejší ľad. Takéto údery však pôsobili absolútne neúčinne: Matt nevedel, či si fantóm vôbec všimol, že naňho Bonnie útočí.

Damonovi na tvári a na krku navierali žily, visel démonovi z ruky. Pokožku na krku mal okolo natiahnutých šliach bielu. Damon bol síce skúsený upír vybavený superschopnosťami, ale teraz trpel. Matt vyslal modlitbu k svätému, ktorý drží ochrannú ruku nad ľuďmi v beznádejných situáciách, a vrhol sa do boja.

Najprv čierňava. A potom bolesť. Tma sčervenela, potom sa vyjasnila a Damon opäť videl.

Fantóm ho držal za krk. Tá potvora mala pokožku chladnú, takú ľadovú, že ho popálila všade tam, kde sa ho dotkla. Nemohol sa pohnúť.

No videl, že pod ním stojí Elena. Krásna Elena pokrytá popolom, postriekaná krvou, cerila zuby a blýskala očami ako bohyňa vojny. Srdce sa mu naplnilo láskou a strachom. Po jej boku bojovala Bonnie a ten chalan, ktorému nemohol prísť na meno.

Prosím , chcel povedať. Nepokúšaj sa ma zachrániť. Bež, Elena, musíš ujsť.

No nemohol sa pohnúť, nemohol rozprávať.

Potom sa fantóm posunul a Elena pred Damonovým pohľadom prestala útočiť, chytila sa za brucho a tvár sa jej stiahla od bolesti. Aj Matt a Bonnie sa chytili za bruchá, zbledli, vykríkli. Bonnie zaúpela a zrútila sa na zem.

To nie, pomyslel si Damon a prebodla ho hrôza. Nie Elena. Nie vtáčik. Nie kvôli mne.

Potom sa okolo neho zdvihol vietor a vytrhol ho zo zovretia fantómu. V ušiach mu hučalo a štípali ho oči. Poobzeral sa a uvidel Bonnie a Elenu, dlhé vlasy im divo viali, Matt krútil rukami a démonova tvár pre zmenu nevyzerala vševediaco, ale prekvapene.

Tornádo , pomyslel si Damon neurčito. Potom si v duchu povedal: brána a uvedomil si, že ho niečo ťahá hore, naspäť do tmy.

Vietor ohlušujúco zavýjal a Stefan musel zvýšiť hlas a kričať, aby počul sám seba. Oboma rukami zvieral knihu, akoby mu ju vytŕhalo z rúk niečo živé a veľmi silné.

„Mihi adi. Te voco. Necesse est tibi parere,“ povedal Stefan. „Príď ku mne. Privolávam ťa. Musíš poslúchnuť.“

To bol koniec privolávacieho zaklínadla v latinčine. Nasledoval obrad zaháňania, ktorý mal byť v angličtine. Samozrejme, aby mohla táto kliatba fungovať, fantóm by tu najprv musel byť.

Vietor, čo fučal v garáži, ešte zosilnel. Vonku zarachotil hrom.

Stefan pozoroval vnútorný kruh hlboko v tieňoch garáže, ale nič sa v ňom nezjavilo. Zdvihol sa neprirodzený vietor. Do hrude mu vstúpila panika. Zlyhali? Nervózne sa pozrel na Alarica a Meredith, potom na pani Flowersovú, ale nikto z nich sa naňho nedíval, všetci sústredene upierali oči na kruh.

Stefan znovu pozrel na kruh, hoci už nedúfal. Nič tam nebolo.

Počkať.

Niečo sa tam pohlo, priamo v strede kruhu, maličký záblesk modrozeleného svetla a s ním prišiel chlad. Nebolo to ako chladný vietor, ktorý sa preháňal garážou, ale ako ľadový kúpeľ – nádych, výdych, nádych, výdych – pomalý, pravidelný a ľadovo chladný, vyvierajúci priamo z toho miesta.

Ligotanie sa rozšírilo, prehĺbilo, stmavlo, a to, na čo sa Stefan díval, sa z neurčitého ligotu premenilo na ženu. Na ľadovú, hmlistú, obrovskú ženu celú zahalenú v odtieňoch modrej a zelenej. V hrudi mala ukrytú tmavočervenú ružu, jej stonku pokrývali hrubé tŕne.

Meredith a Celia nahlas zaúpeli. Pani Flowersová sa pokojne prizerala a Alaricovi klesla sánka.

Toto musí byť fantóm žiarlivosti. Stefan si vždy žiarlivosť predstavoval horúcu, žeravú. No hnev, žiadostivosť, závisť, všetko to, z čoho sa skladá žiarlivosť, môže byť aj chladné a nepochyboval, že toto je ich fantóm.

Stefan si to všetko všimol a vzápätí na to zabudol, pretože v strede kruhu sa nezhmotnila len ľadová žena.

Zjavili sa tam aj traja ľudia – zmätení, nariekajúci, tackajúci sa, ufúľaní od popola a blata.

Jeho krásna Elena – špinavá, zlaté vlasy strapaté a zachuchlené, na tvári kvapky krvi. Jemná drobná Bonnie, uplakaná a biela ako mlieko, ale nahnevane kopala a škriabala fantóm. Spoľahlivý Matt, teraz zaprášený a strapatý, na nich hľadel so zvláštnym prázdnym výrazom, akoby sa čudoval, v akej diere to zase pristál.

A potom sa zjavil ešte niekto, štvrtá tackajúca sa postava. Stefan ho na okamih nespoznával – nemohol ho spoznať, lebo už nemal existovať. Pôsobil ako desivo známy cudzinec. Cudzinec si položil ruky na hrdlo a pozrel von z kruhu, priamo na Stefana. Na zakrvavených napuchnutých perách a v očiach obklopených podliatinami sa zjavil náznak úsmevu. Stefanovi konečne v hlave zapadli do seba kolieska a rozbehli sa.

Damon.

Stefana to tak zaskočilo, že najprv nevedel, ako sa má cítiť. Potom sa hlboko v ňom začalo pomaly šíriť teplo spolu s vedomím, že jeho brat sa vrátil. Nie je sám. Je tu ten, ktorý spolu s ním tvorí jeho príbeh. Stefan zadržal dych a vykročil k okraju obrazca.

„Damon?“ spýtal sa potichu.

Žiarlivosť k nemu zvrtla hlavu a Stefana prikul na miesto jej pohľad, studený ako sklo.

„Vrátil sa už skôr,“ prehodil fantóm konverzačným tónom a jeho hlas Stefana schladil, akoby mu niekto chrstol do tváre ľadovú vodu. „Len nechcel, aby si o tom vedel, aby mohol mať Elenu len pre seba. Skrýval sa, striehol, používal triky tak ako vždy.“

Žiarlivosť bola nepochybne ženského rodu a jej chladný ľahostajný tón Stefanovi pripomenul hlások, ktorý sa niekedy ozýval zo zadnej časti jeho mozgu a podnecoval jeho najtemnejšie a najzahanbujúcejšie myšlienky. Počuli ho aj iní? Alebo prebýval len v jeho mysli?

Riskol to a poobzeral sa. Všetci – Meredith, Celia, Alaric, pani Flowersová – stáli nehybne ako sochy a uprene hľadeli na Žiarlivosť. Improvizované lôžka za nimi boli prázdne. Keď s fantómom vošli do kruhu astrálne formy spiacich, ich telá sa k nim asi nejako pripojili.

„Prišiel iba za Elenou,“ vysmieval sa fantóm. „Zatajil pred tebou svoje zmŕtvychvstanie, aby ju mohol zvádzať. Damona ani na chvíľu netrápilo, ako sa po jeho smrti cítiš. A kým si ho oplakával, on chodil za Elenou do jej izby.“

Stefan cúvol.

„Vždy chce to, čo máš ty, a ty to vieš,“ pokračoval fantóm a priesvitné pery sa usmiali. „Bolo to tak, už keď ste boli smrteľníci. Pamätáš sa, ako prišiel domov z univerzity a ukradol ti Katherine? Všetok svoj šarm zameral iba na ňu, pretože vedel, že ju miluješ. Takisto to bolo s mnohými zdanlivými maličkosťami. Keď si mal hračku, vzal ti ju. Keď si chcel koňa, jazdil na ňom on. Ak bol medzi vami na tanieri kúsok mäsa, zobral si ho, aj keď nebol hladný, len aby si ho nedostal ty.“

Stefan pomaly pokrútil hlavou. Znovu si pripadal spomalený, akoby premeškal nejaký dôležitý okamih. Damon chodil za Elenou? Keď on Elene na pleci oplakával svojho mŕtveho brata, ona vedela, že Damon je nažive?

„Ty si sa nazdal, že Elene môžeš dôverovať, však, Stefan?“ Elena sa obrátila a pozrela naňho, líca mala pod vrstvou popola bledé. Vyzerala chorá a zmätená.

„Nie, Stefan...“ začala Elena, ale fantóm rýchlo pokračoval, lial slová ako lepkavý jed. Stefan vedel, o čo sa fantóm usiluje. Nebol hlupák. No hoci jeho praktické ja proti tomu bojovalo, zároveň cítil, ako fantómu prikyvuje, súhlasí a narastá v ňom pomalý červený hnev.

„Elena ti nevyzradila Damonovo tajomstvo, Stefan. Vedela, že trpíš. Vedela, že by si prestal trpieť, keby si vedel, že Damon žije. A aj tak mlčala, lebo Damon ju o to požiadal. Damonovo prianie bolo pre ňu dôležitejšie ako tvoje trápenie. Elena vždy chcela oboch bratov Salvatoreovcov. Je to smiešne, Stefan, ale ty nikdy nestačíš ženám, ktoré miluješ. Však to nie je prvý raz, čo Elena dala pred tebou prednosť Damonovi?“

Elena pokrútila hlavou, ale Stefan ju cez vlnu hnevu a zúfalstva ledva videl.

„Tajnosti a lži,“ pokračoval veselo fantóm a ľadovo sa zasmial, „a naivný Stefan Salvatore je vždy o pár krokov pozadu. Celý čas si vedel, že medzi Elenou a Damonom je niečo, z čoho ťa vylúčili, Stefan. A predsa si nepredpokladal, že ťa preňho zradí.“

Damon sa prebral z omámenia, akoby odrazu prvý raz počul hlas fantómu. Zamračil sa a pomaly k nemu obrátil hlavu.

Otvoril ústa a chcel prehovoriť, ale v tom okamihu sa v Stefanovi niečo zlomilo, a skôr ako Damon stihol zapierať alebo sa z tých obvinení vysmiať, Stefan sa vrhol vpred a so zlostným výkrikom letel rovno cez kriedový obrazec. Rýchlejšie, než to dokázalo sledovať ľudské oko, Stefan zhodil Damona dozadu. Šmaril ho von z kruhu o stenu garáže.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .