Upírske denníky 11 – Znovuzrodenie

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upírske denníky 7 – V moci tieňov

Upírske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upírske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upírske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

Upírske denníky – Stefanove denníky 4: Tiene minulosti

L. J. Smithová

Upírske denníky 11 – Znovuzrodenie – e-kniha

Copyright © Fragment 2012

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

9

Bonnie sa zmraštila, lebo v ústach mala stále tú odpornú kovovú chuť, a niekoľkokrát zažmurkala, kým sa svet okolo nej vrátil do pôvodných kontúr. „Uf,“ odfúkla si. „Robím to strašne nerada.“

Všetci však na ňu pozerali, bledí a v šoku, akoby videli ducha.

„Čo vám je?“ hlesla. „Čo som povedala?“

Elena sa sotva hýbala. „Vravela si, že za to môžem ja. Že som sem priviedla to, čo nás prenasleduje.“ Stefan jej položil dlaň na ruku.

To najprotivnejšie a najúzkoprsejšie, čo bolo v Bonnie, si teraz otrávene pomyslelo: Samozrejme. Všetko sa vždy musí krútiť okolo teba, Elena. Je tak?

Meredith a Matt jej prerozprávali to ostatné, čo vyslovila v tranze, ale stále sa pohľadmi vracali k šokovanej Elene. A len čo Bonnie všetko vysvetlili, venovali sa zase iba Elene.

„Potrebujeme plán,“ ticho sa ozvala Meredith.

„Všetci potrebujeme občerstvenie,“ ozvala sa hlasnejšie pani Flowersová a vstala. Bonnie sa s ňou vybrala do kuchyne, nechcelo sa jej zotrvávať v tej napätej atmosfére.

Aj tak nemám zmysel pre plánovanie, povedala si Bonnie. Stačí, že mám vízie. Elena a Meredith vždy rozhodujú a každý to od nich očakáva. No nie je to fér, či áno? Hoci sa k nej všetci správajú ako k benjamínkovi, nie je hlúpa. Každý považuje práve Elenu a Meredith za bystré a silné, a pritom Bonnie ich už neraz zachránila. Niežeby si to niekto zapamätal. Prešla si jazykom po ostrí zubov, ešte stále sa nezbavila tej kyslej chuti v ústach.

Pani Flowersová sa rozhodla, že všetkým urobí dobre jej domáca bazová limonáda. Kým sypala ľad do pohárov, nalievala sviežu tekutinu a vykladala poháre na podnos, Bonnie ju nervózne pozorovala. Odrazu mala v sebe nepríjemne driapavý pocit, akoby jej čosi chýbalo. Naozaj to nie je fér, pomyslela si ešte raz. Nik si ju necení, nik ani nevie, čo pre nich kedy urobila.

„Pani Flowersová,“ oslovila starenku, „ako sa zhovárate so svojou mamou?“

Pani Flowersová sa k nej prekvapene zvrtla. „Nuž, moja milá, s duchmi sa dá hovoriť pomerne ľahko, stačí, ak s tebou chcú hovoriť aj oni alebo ak sú to duchovia tých, ktorých si ľúbila. Vieš, duchovia od nás neodišli. Zostávajú s nami.“

„No aj tak,“ nedala sa Bonnie, „viem, že toho dokážete omnoho viac.“ Spomenula si, ako pani Flowersová omladla, ako sa jej blýskali oči, ako jej vlasy poletovali vo vetre, keď proti zlovoľnej sile kitsune vyslala do boja svoju Silu. „Ste veľmi mocná čarodejnica.“

Pani Flowersová sa zatvárila rezervovane. „Milé, že to hovoríš, moja.“

Bonnie si nepokojne obkrúcala pramienok vlasov okolo prsta. Uvažovala, ako to vysloví. „No… ak by ste chceli… ak by ste mali čas… nemohli by ste ma niečo naučiť? Hocičo, čo by ste chceli. Mám dar jasnozrivosti a ten sa postupne zlepšuje, ale rada by som sa naučila všetko to ostatné, čo by ste mi mohli ukázať práve vy. Viete, čítanie osudu, bylinky… ochranné kúzla… Asi tak. Viem, že toho ešte veľmi veľa neviem, no myslím si, že mám istý talent. Chápete? Teda aspoň dúfam, že ho mám.“

Pani Flowersová sa na ňu zamyslene zadívala, potom prikývla.

„Budem ťa učiť,“ povedala. „A s radosťou. Máš veľký talent.“

„Skutočne?“ ostýchavo hlesla Bonnie a šťastie, ktoré sa v nej náhle zdvihlo, vyplnilo prázdnotu, čo ju pred chvíľočkou trápila.

Potom si odkašlala a čo najpokojnejšie dodala: „Inak, zišlo mi na um, vedeli by ste hovoriť aj s inými mŕtvymi? Alebo to dokážete len so svojou mamou?“

Pani Flowersová chvíľu neodpovedala a Bonnie mala pocit, že jej modré oči ňou naskutku prenikajú, analyzujú všetko, čo má v srdci a v mysli. Keď pani Flowersová konečne prehovorila, použila mierny tón.

„S kým sa chceš spojiť, moja milá?“

Bonnie sa mykla. „Nemám na mysli nikoho konkrétneho,“ rýchlo odvetila a z mysle si vyhnala spomienku na Damonove čierne oči. „Len tuším, že by sa mi taká schopnosť zišla. A bolo by to aj zaujímavé. Napríklad by som sa mohla niečo naučiť o dejinách nášho mesta.“ Odvrátila pohľad a zamestnala sa prípravou limonády. Vedela, že treba zmeniť tému.

Veď ja sa na to ešte opýtam, pomyslela si. Onedlho.

„Najdôležitejšie,“ zdôrazňovala Elena, „je ochrániť Meredith. Dostali sme výstrahu a musíme ju dobre využiť, nie iba sedieť a trápiť sa, odkiaľ prišla. Ak prichádza niečo strašné – niečo, čo som sem priviedla ja –, budeme s tým bojovať, keď to príde. Teraz sa musíme postarať o Meredith.“

Bola taká krásna, až sa z nej Stefanovi krútila hlava. A doslova – pretože občas stačilo pozrieť na ňu z nového uhla a uvidieť jemnú krivku jej líca, nežný ružovkastý odtieň jej smotanovej pokožky, mäkkosť i vážnosť jej pier, a utrpel šok. V tých chvíľach sa mu hlava aj žalúdok pustili do tanca, akoby vystúpil z horskej dráhy niekde na jarmoku. Elena…

Patril jej, nič nemohlo byť jednoduchšie. Akoby sa celé storočia trmácal po svete len s cieľom nájsť túto jedinú smrteľníčku, a keď ju našiel, jeho dlhý, predlhý život konečne nadobudol zmysel.

No ty ju nemáš, ozvalo sa čosi v ňom. Nemáš ju celú. Nie naozaj.

Stefan zahnal tú zradnú myšlienku. Elena ho miluje. Statočne, zúfalo, vášnivo a omnoho väčšmi, než by si zaslúžil. A on miluje ju. Na ničom inom nezáleží.

Práve teraz tá úchvatná smrteľníčka, do ktorej sa zaľúbil, organizovala stráženie Meredith, prideľovala úlohy s pokojným presvedčením, že ju všetci poslúchnu. „Matt,“ povedala Elena, „ak budeš zajtra večer v práci, môžete si s Alaricom vziať službu cez deň. Stefan môže strážiť v noci a ja s Bonnie ho ráno vystriedame.“

„Mala by si byť generálka,“ zamrmlal Stefan a vyslúžil si od nej rýchly úsmev.

„Nepotrebujem strážcov,“ podráždene namietla Meredith. „Ovládam bojové umenia a už som mala do činenia s nadprirodzenými protivníkmi.“ Stefanovi sa zdalo, že jej pohľad sa na okamih zamyslene pristavil práve pri ňom. Prinútil sa upokojiť. „Lepšiu ochranu, ako mi môže poskytnúť moja bojová palica, ani nezískam.“

„Lenže tvoja bojová palica by Celiu neochránila,“ povedala Elena. „Bez Stefanovej rýchlej reakcie by už bolo po nej.“ Celia na pohovke zavrela oči a oprela si hlavu o Alaricovo plece.

„Tak dobre.“ Meredith významne pozrela na Celiu. „Je pravda, že z nás všetkých ju mohol zachrániť len Stefan, a aj to urobil. Presne preto je táto tímová snaha o moju ochranu absurdná. Máš pocit, Elena, že by si ma dokázala zachrániť pred rútiacim sa vlakom? Má také schopnosti Bonnie?“ Stefan si všimol, že Bonnie, ktorá do salóna prinášala podnos s limonádou, zaváhala, akoby počula Meredithinu otázku.

Samozrejme, že to vedel. Vedel, že po Damonovej smrti a odstrihnutí Eleniných krídel môže nadprirodzenými schopnosťami poslúžiť iba on sám. Pani Flowersová a Bonnie tiež mali isté nadanie… Stefan sa opravil. Nie, pani Flowersová má veľkú moc. Ešte sa však celkom nezotavila po boji s kitsune.

Takže to vychádzalo narovnako. Stefan je jediný, kto ich teraz môže chrániť. Meredith môže hovoriť o svojich povinnostiach lovkyne a zabíjačky, ale napriek génom a výcviku je v konečnom dôsledku len smrteľníčka.

Prebehol očami po ostatných. Boli to tiež smrteľníci. Jeho smrteľníci. Meredith s vážnymi sivými očami a oceľovou vôľou. Matt, chlapčenský Matt sa tak ľahko nadchol a vždy bol stelesnením slušnosti. Bonnie, slnečná a milá Bonnie, ktorá azda ani nevedela, aké silné jadro ukrýva. Pani Flowersová, múdra, materinská, spoľahlivá. Alaric a Celia… nuž, tí dvaja nie sú jeho smrteľníci tak, ako sú nimi ostatní, ale keď už prišli, má ich pod ochranou. Odprisahal, že bude smrteľníkov chrániť, vždy keď bude môcť. Ak bude môcť.

Spomenul si, ako sa raz Damon v nebezpečne dobrej nálade smial, div sa nepotrhal. „Smrteľníci sú strašne krehkí, Stefan! Rozbiješ ich, ani sa o to nemusíš mimoriadne usilovať!“

A Elena, jeho Elena! Už je rovnako krehká ako ostatní. Zmraštil sa. Ak by sa jej niekedy niečo stalo, bez pochybností vedel, že by si sňal prsteň, vďaka ktorému kráča po svete aj za denného svetla, ľahol by si do trávy na jej hrobe a počkal by si na východ slnka.

No dutý hlas v ňom, presne ten, ktorý spochybnil Eleninu lásku k nemu, mu teraz zašepotal do ucha: Ona by to kvôli tebe neurobila. Ty pre ňu nie si všetkým.

Kým sa Elena a Meredith s občasnými poznámkami od Matta a Bonnie ďalej dohadovali, či Meredith potrebuje skupinovú ochranu, Stefan privrel oči a vrátil sa k spomienkam na Damonovu smrť.

Stefan nechápavo, otupene a nie dosť rýchlo spozoroval, že Damon, až do poslednej chvíle z nich dvoch rýchlejší, beží k obrovskému stromu a strháva Bonnie, ľahkú sťa púpavové páperie, z dosahu ostnatých konárov, čo sa k nej už načahovali.

Odhodil ju a v tej chvíli ho jeden konár trafil do pŕs. Pribodol Damona k zemi. Stefan v jeho očiach uvidel šok, v tej krátkej chvíli, kým sa Damonove oči neobrátili stĺpkom. Z úst mu stiekla jediná kvapka krvi.

„Damon, otvor oči!“ kričala Elena. V hlase mala drsnosť a utrpenie, aké tam ešte Stefan nepočul. Mykala Damonom, držala ho za plecia, triasla ním, no Stefan ju odtiahol. „Nemôže, Elena. Nemôže,“ napoly vzlykal.

Vari nevidí, že Damon zomiera? Konár mu prebodol a zastavil srdce, jed zo stromu sa mu už šíril žilami. Je po ňom. Stefan nežne položil Damonovu hlavu na zem. Nechá brata odísť.

Elena to však nedokázala.

Obrátil sa k nej, chcel ju vziať do náručia a utešiť, no bolo mu jasné, že naňho zabudla. Mala zatvorené oči, pery sa jej nemo pohybovali. Napínala všetky svaly, nahýnala sa k Damonovi, a Stefan si s tupou bolesťou uvedomil, že je stále v spojení s Damonom, že na nejakej súkromnej frekvencii, kam sa on nedostane, sa stále odohráva rozhovor medzi jeho bratom a Elenou. Tvár jej zmáčali slzy a zrazu nahmatala nôž. Jediným rýchlym a istým pohybom si narezala žilu na krku. Vyvalil sa prúd krvi. „Pi, Damon,“ presviedčala ho zúfalým tónom, akoby sa modlila, rukami mu násilím roztvárala ústa, núkala mu svoje hrdlo.

Vôňa Eleninej krvi bola vábivá a pikantná, Stefanovi pri nej od túžby zabrneli tesáky, aj napriek hrôze z vedomia, že sa bez váhania porezala. Damon nepil. Krv mu vytiekla von z úst, stekala mu po hrdle, zmáčala mu košeľu, zostávala stáť na koženej bunde.

Elena vzlykla a hodila sa na Damona, bozkávala mu studené pery a stále mala tuho zavreté oči. Stefan videl, že komunikuje s Damonovým duchom, telepaticky si šepkajú o láske a tajomstvách, čo patria iba im – dvom ľuďom, ktorých on najväčšmi ľúbi. Jediným ľuďom, ktorých naozaj ľúbi.

Po chrbte mu vyliezlo chladné chápadlo závisti, pocitu, že ho vynechali, že je tým, kto zostal sám. Neopustilo ho, hoci mu po tvári stekali užialené slzy.

Zazvonil telefón a Stefan sa prudko prebudil do prítomnosti.

Elena pozrela na mobil a prijala hovor. „Ahoj, teta Judith.“ Odmlčala sa. „V penzióne. Všetci sme tu. Boli sme pri vlaku privítať Alarica a jeho kamarátku.“ Znovu ticho, potom sa zamračila. „Jaj, prepáč, zabudla som. Isteže. O niekoľko minút som tam. Dobre? Fajn. Ahoj.“

Zložila a vstala. „Tuším som tete Judith sľúbila, že dnes budem doma na večeru. Robert vytiahne súpravu na fondue a Margaret chce, aby som jej ukázala, ako sa chlieb správne namáča do roztaveného syra.“ Prevrátila oči, ale Stefana to neoklamalo. Videl, že Elena sa teší, lebo jej malá sestrička uctieva aj zem, po ktorej kráča.

Elena zamračene pokračovala: „Neviem, či sa už dnes večer dostanem von, ale pri Meredith musí stále niekto byť. Nemohla by si prenocovať tu, Meredith?“

Meredith pomaly prikývla. Sedela s dlhými nohami pod sebou a napriek smelým rečiam vyzerala unavená a vystrašená. Elena sa jej na rozlúčku dotkla ruky a Meredith sa na ňu usmiala. „Tvoji služobníci sa o mňa určite dobre postarajú, kráľovná Elena,“ obradne povedala.

„Tak ako to od nich očakávam,“ napodobnila Elena jej tón a usmiala sa na všetkých v miestnosti.

Stefan tiež vstal. „Odprevadím ťa domov.“

Matt vstal s ním. „Môžem ťa odviezť,“ ponúkol sa a Stefana prekvapilo, že by ho najradšej sotil späť na stoličku. To on sa o Elenu postará! On za ňu zodpovedá!

„Nie, obaja zostanete tu,“ vyhlásila. „Musím prejsť len niekoľko blokov a ešte je biely deň. Strážte Meredith.“

Stefan sa posadil a pozrel na Matta. Elena zamávala a bola preč, no Stefan ju svojimi upírskymi zmyslami sledoval, kým mohol. Nútil sa vycítiť hocijaké nebezpečenstvo, hľadať všetko, čo by na ňu mohlo striehnuť. Jeho schopnosti však neboli také silné, aby dosiahli až k jej domu. Znechutene zaťal päste. Bol omnoho silnejší, keď pil ľudskú krv…

Meredith naňho súcitne pozrela sivými očami. „Ona to zvládne,“ povedala. „Nemôžeš na ňu stále dozerať.“

Môžem sa o to aspoň pokúsiť, pomyslel si Stefan.

Keď Elena kráčala k domu, Caleb strihal lesklé listy kvitnúceho kaméliového kra.

„Ahoj,“ prekvapene ho pozdravila. „Ty si celý deň tu?“

Prestal strihať a utrel si z čela pot. Plavé vlasy a zdravé opálenie mu prepožičiavali výzor Kalifornčana, ktorý sa nejakým omylom ocitol vo Virgínii. Elene pripadal ako dokonalý doplnok krásneho letného dňa, keď v diaľke vrčí kosačka a nad nimi sa klenie blankytná obloha.

„Jasné,“ veselo prikývol. „Mám veľa roboty. Výsledok však stojí za to, nie?“

„Uhm,“ prikývla. Mal pravdu. Trávnik bol pokosený, ploty krásne ostrihané a na záhony pri dome vysadil sedmokrásky.

„Čo si dnes robila ty?“ opýtal sa jej Caleb.

„Nič také namáhavé ako ty,“ povedala Elena a potlačila spomienku na zúfalý pokus o záchranu Celie. „Boli sme niekoho vítať na stanici a potom sme sa už len tak motali. Dúfam, že počasie nám vydrží. Zajtra sa chceme vybrať na piknik do Hot Springs.“

„To bude iste zábava,“ prikývol Caleb. Elena bola v pokušení zavolať aj jeho. Stefan mu možno nedôveruje, ale jej sa zdal fajn a zrejme tu ani nemá veľa známych. Možno by sa zapáčil Bonnie. Je celkom zlatý. A Bonnie sa už nejaký čas o nikoho vážnejšie nezaujímala. Teda okrem Damona, ozval sa jej vzadu v hlave tichý hlások.

Samozrejme, že Caleba pozvať nemôže. Čo jej to vôbec zišlo na um? Ak by medzi seba zavolali niekoho nezasväteného, už by sa nemohli zhovárať o nadprirodzenej bytosti, ktorá sa na nich chystá.

Pocítila bolestný záblesk túžby. Stane sa ešte tým dievčaťom, ktoré sa môže len tak posadiť k piknikovému košu, plávať, flirtovať a hovoriť, s kým chce, pretože nemá žiadne temné tajomstvá?

„Nie si unavený?“ rýchlo zmenila tému.

Zazdalo sa jej, že mu v očiach uvidela sklamanie. Vycítil, že ho chcela pozvať, ale potom si to rozmyslela? No zareagoval dosť rýchlo: „Nie, tvoja teta mi priniesla zopár pohárov limonády a cez obed som si dal sendvič s tvojou sestrou.“ Usmial sa. „Je milá. A vynikajúco konverzuje. Porozprávala mi všetko možné o tigroch.“

„Hovorila s tebou?“ prekvapila sa Elena. „Pri nových ľuďoch býva truchu ostýchavá. S mojím priateľom Stefanom sa začala baviť, až keď som s ním chodila niekoľko mesiacov.“

„Nuž,“ pokrčil plecami, „ukázal som jej nejaké kúzelnícke triky a ona sa tak nadchla, že zabudla na ostych. Kým nastúpi do prvej triedy, bude z nej majstrovská kúzelníčka. Má na to prirodzený talent.“

„Naozaj?“ začudovala sa Elena a pocítila prázdnotu v žalúdku. Ľútosť nad stratou. Uniklo jej veľmi veľa zo sestrinho života. Už pri raňajkách si všimla, že Margaret vyzerá aj hovorí zrelšie. Elena sa v duchu zahriakla: Prestaň sa jednostaj ponosovať! Máš neuveriteľné šťastie, že tu vôbec môžeš byť.

„Veru tak,“ prikývol. „Pozri, toto som ju naučil.“ Vystrel opálenú ruku, zaťal ju do päste, päsť obrátil a otvoril prsty. Na dlani mu sedel kvet kamélie, biely, voskovitý. Potom ruku zatvoril, a keď znovu uvoľnil päsť, kamélia bola tuho zvinutá do puku.

„Fíha,“ pochválila ho Elena. „Urob to ešte raz!“

„Ukázal som Margaret, ako to má robiť s mincami. Môže vymeniť napríklad štvrťdolár za penny. Je to rovnaký princíp.“

„Už som také triky videla,“ povedala Elena, „ale neviem, kde ukrývaš tú vec, ktorú práve neukazuješ. Ako to robíš?“

„Mágiou, nie?“ usmial sa a roztvoril dlaň. Kamélia padla Elene k nohám.

„Veríš na mágiu?“ spýtala sa ho a pozrela mu rovno do slnečných modrých očí. Vedela, že Caleb s ňou flirtuje. Chalani s ňou stále flirtovali, ak im to Elena dovolila.

„Nuž, mal by som, veď som z New Orleansu. To je, ako vieš, metropola vúdú.“

„Vúdú?“ spýtavo zopakovala a po chrbte jej prebehli zimomriavky.

Caleb sa rozosmial. „Len žartujem,“ povedal. „Pchá, vraj vúdú! Samé nezmysly!“

„Jasné, máš pravdu.“ Elena sa nasilu pripojila k jeho smiechu.

„No raz, ešte pred smrťou mojich rodičov,“ pokračoval Caleb, „bol u nás na návšteve Tyler. Vybrali sme sa do Francúzskej štvrte a dali sme si vyveštiť od jednej kňažky vúdú.“

„Tebe zomreli rodičia?“ prekvapene vyhŕkla Elena. Caleb na chvíľu sklonil hlavu a Elena sa mu dotkla ruky. „Aj mne,“ priznala.

Caleb sa ani nepohol. „Viem,“ povedal.

Oči sa im stretli a Elena sa súcitne zmraštila. V slnečných modrých očiach sa ukrývalo toľko žiaľu! Ani úsmev to nedokázal zakryť.

„Bolo to už pred mnohými rokmi,“ povedal. „No ešte mi za nimi býva smutno. Veď to poznáš.“

„Poznám,“ prikývla a stisla mu ruku.

Caleb sa vzápätí usmial, pokrútil hlavou a čaro chvíle pominulo. „U tej kňažky sme boli ešte predtým,“ povedal. „Mali sme asi dvanásť rokov, keď bol u nás na návšteve Tyler.“ Calebov mierny južanský prízvuk silnel, hlas mal ležérny, sýty a zvučný. „Ani vtedy som tým nezmyslom neveril a aj Tyler to podľa mňa bral len ako zábavu. Vieš, občas sa človek baví na vlastnom strachu.“ Odmlčal sa. „Nuž a bolo to fakt dosť mrazivé. Všade u nej horeli čierne sviečky, viseli tam zvláštne amulety, predmety vyrobené z kostí a vlasov. Nasypala na dlážku okolo nás prach a hľadala v ňom rôzne vzory. Tylerovi povedala, že v jeho živote vidí prichádzať veľkú zmenu. Radila mu, aby si dobre rozmyslel, kým sa niekomu vydá napospas.“

Elena sa zachvela. Tylera naozaj čakala veľká zmena a naozaj sa vydal napospas Klausovi. Nech už bol teraz Tyler kdekoľvek, život mu nevyšiel tak, ako si ho naplánoval.

„A čo povedala tebe?“ hlesla.

„Vlastne skoro nič. A väčšinou to bolo dobré. Daj si bacha na problémy, staraj sa o rodinu. A tak. Všetko sa to snažím aj robiť. Teta a strýko ma teraz potrebujú tu, keď je Tyler preč.“ Znovu na ňu pozrel, pokrčil plecami a usmial sa. „Ako vravím, podľa mňa sú to zväčša nezmysly. Mágia a podobné šialenstvá.“

„Hej,“ vytisla zo seba Elena. „Šialenstvá.“

Slnko zašlo za mrak a Elena sa opäť striasla. Caleb sa k nej ešte viac priblížil.

„Je ti zima?“ opýtal sa a vystrel ruku k jej plecu.

V tej sekunde sa spomedzi stromov za domom ozvalo hlasné krákanie a už k nim dvom letela obrovská čierna vrana. Letela rýchlo a nízko. Caleb spustil ruku k boku a skrčil sa, ešte si aj zakryl tvár, no vrana v poslednej chvíli prudko zabočila a so zúrivým pleskotom krídel sa vzniesla do výšky.

„Videla si to?“ zvolal Caleb. „Skoro do nás nabúrala.“

„Videla,“ prikývla Elena. Dívala sa za gracióznou okrídlenou siluetou vtáka, ktorý už mizol na nebi. „Videla.“

10

Bazové kvety možno použiť pri exorcizme, na ochranu alebo privolanie prosperity, čítala Bonnie ležiac na posteli s bradou opretou o ruky. Zmiešajte s kostihojom, podbeľom a za novu mesiaca zviažte červenou hodvábnou niťou, tak vytvoríte amulet na prilákanie bohatstva. Zalejte vodou spolu s levanduľou, vratičom a srdcovníkom, zápar použite na osobnú ochranu. Spáľte s yzopom, bielou šalviou a sloňou nohou, vznikne dym, ktorým je možné vyháňať zlých duchov.

Slonia noha? A to je naozaj bylina? Nezdalo sa jej, že by také niečo našla v maminej záhrade. Vzdychla a preletela zrakom ďalej.

Pri meditácii najlepšie pomôžu tieto bylinky: harmanček, damiana, očianka a ženšeň. Je možné ich spoločne spáliť a vzniknutý dym inhalovať, alebo nazbierať za úsvitu, vysušiť a rozsypať okolo meditujúceho do kruhu.

Bonnie zlostne fľochla na hrubú knihu. Celé stránky o bylinkách a ich vlastnostiach za rozličných situácií, o čase a mieste zberu, o možnostiach využitia. Všetko písané tak sucho a nudne ako geometria na strednej.

Učenie ju nikdy nebavilo. Na lete medzi strednou a vysokou školou bolo najlepšie, že nik od nej nemohol čakať sedenie s ťažkou knihou a memorovanie nudných faktov. A predsa teraz robila práve to – a mohla si za to iba sama.

Keď sa pýtala pani Flowersovej, či ju niečo naučí o mágii, očakávala niečo šmrncovnejšie než hrubizný bachant o bylinách. Potajme dúfala, že budú spolu kúzliť, lietať alebo povolávať nadprirodzených služobníkov, čo im splnia každé prianie. A rozhodne nie čítať. Nemalo by jestvovať kúzlo, ktoré by jej magicky implantovalo do mozgu všetky vedomosti o mágii?

Prelistovala knihu o niečo ďalej. Aha, tu to vyzerá zaujímavejšie…

Amulet naplnený škoricou, prvosienkami a lístkami púpavy pomôže pritiahnuť lásku a splniť tajné túžby. Bylinky nazbierajte v miernom daždi a po vysušení ich zviažte červeným zamatom a zlatou niťou.

Bonnie sa rozchichotala a radostne zadupotala nohami o matrac. Zdalo sa jej, že nejakú tú tajnú túžbu, ktorú by si chcela splniť, veru má. Musí si škoricu nazbierať alebo stačí prehľadať kredenc? Prevrátila ešte zopár strán. Bylinky na jasný zrak, na vyčistenie organizmu, niektoré treba zbierať za splnu mesiaca, iné v slnečný júnový deň. Opäť vzdychla a zavrela knihu.

Bolo po polnoci. Započúvala sa – v dome vládlo ticho. Rodičia spali.

Sestra Mary, posledná z jej troch starších sestier, sa presťahovala do spoločného bytu s priateľom. Bonnie bolo za ňou trochu smutno. Neprítomnosť panovačnej sestry však mala aj svoje výhody.

Potichu a opatrne vyliezla z postele. Rodičia nemali taký čujný spánok ako Mary, ale keby začuli, že uprostred noci vstáva, asi by ju prišli skontrolovať.

Potichu nadvihla dosku v dlážke pod posteľou. Odmalička ju používala ako skrýšu. Najskôr tam schovávala bábiku, ktorú si bez dovolenia vypožičala od Mary, potom tajnú zásobu cukríkov kúpených za vreckové či obľúbenú hodvábnu stužku. Neskôr lístky od prvého priateľa alebo pokazené písomky.

No nikdy tam nebolo nič také zlovestné ako teraz.

Zdvihla knihu, inú, no rovnako hrubú ako bylinkársku encyklopédiu od pani Flowersovej. Táto vyzerala staršie, mala tmavú koženú väzbu, zvrásnenú a ošumelú. Tiež pochádzala z knižnice pani Flowersovej, no starenka jej ju nedala. Bonnie si ju vzala z police, keď sa pani Flowersová obrátila chrbtom, všuchla si ju do ruksaku a nasadila najnevinnejší výraz, len čo sa na ňu potom upreli bystré oči majiteľky penziónu.

Bonnie mala výčitky svedomia, že milú starú pani oklamala, najmä keď od nej získala prísľub, že ju bude učiť. Povedala si však, že nik iný by tú knihu nemusel z domu vynášať potajomky. Keby sa Meredith alebo Elena rozhodli, že ju potrebujú, ich dôvody by všetci uznali za oprávnené. Ba ani by nemuseli nič vysvetľovať, stačilo by vyhlásiť, že knihu potrebujú. Len Bonnie by čakali zhovievavé vzdychy a potľapkanie po hlave – ach, ty hlúpučké dievčatko! A vzápätí by jej knihu vzali.

Bonnie bojovne vysunula bradu a prešla prstami po razbe. Prekročenie hraníc medzi živými a mŕtvymi, prečítala.

Srdce jej prudko búšilo, keď otvorila knihu na stránke, ktorú si predtým poznačila. No ruky sa jej sotva triasli, keď spod dosky vyťahovala štyri sviečky, dve biele a dve čierne.

Škrtla zápalkou, jednu čiernu sviečku zapálila a nakvapkala vosk k posteli. Len čo vznikla malá tmavá mláčka, Bonnie do nej vtisla sviečku, aby rovno stála.

„Oheň na severe, ochraňuj ma,“ zaintonovala. Siahla po bielej sviečke.

Vtom zazvonil mobil, ktorý sa nabíjal na nočnom stolíku. Bonnie pustila sviečku a zakliala.

Nahla sa k mobilu, aby uvidela, kto volá. Elena. Samozrejme. Elene bolo jedno, koľko je hodín, keď sa chcela s niekým pozhovárať.

Bonnie chcela hovor ignorovať, ale potom si to rozmyslela. Možno je to znamenie, že by ten obrad nemala vykonať. Alebo aspoň nie dnes. Možno by sa najskôr mala presvedčiť, či ho chce vykonať správne. Bonnie sfúkla čiernu sviečku a stlačila prijatie hovoru.

„Ahoj, Elena,“ ozvala sa čo najmenej podráždene a zároveň vrátila knihu pod dosku v dlážke. „Čo sa deje?“

Popol bol neznesiteľne ťažký. Zápasil s ním, odtískal sivú masu, ktorá ho tlačila nadol. Zúrivo hrabal, zatínal prsty do popola, v panike sa spytoval sám seba, či vôbec postupuje smerom nahor, alebo či sa náhodou nezahrabáva hlbšie.

Jedna ruka však čosi zovrela – čosi jemné a vláknité ako tenké okvetné lístky. Netušil, čo to je, ale vedel, že by to nemal pustiť, a napriek tomu, že mu to čosi spomaľovalo pohyby, nespochybňoval nutkanie udržať tú vec.

Mal pocit, že už veky bojuje s hustým popolom, no napokon sa druhá ruka preborila cez drobiace sa vrstvy a telo mu zaplavila únava. Išiel správnym smerom, nezostane naveky pochovaný.

Naslepo siahol vpred, hľadal oporu, aby sa vytiahol von. Popol a blato sa mu pod prstami šmýkali, neposkytovali ani náznak pevného bodu, a on hmatkal, kým neobjavil predmet, ktorý mu na dotyk pripadal ako kus dreva.

Okraje dreva mu driapali prsty, ale držal sa ho ako topiaci sa záchranného kolesa v búrke na mori. Vyhrabával sa, bol čoraz vyššie, hoci sa mu v slizkom bahne stále šmýkalo. S posledným vzopätím svalov vyšklbol celé svoje telo zo zovretia popola a bahna, a keď sa mu plecia ocitli na vzduchu, ozval sa mľaskavý zvuk – trasovisko sa muselo vzdať svojej koristi. Vydriapal sa na kolená, svaly ho príšerne boleli, pomaly sa postavil. Triasol sa, kŕčovito sa mykal, mučila ho nevoľnosť, ale zároveň cítil eufóriu. Rukami si objal trup.

Stále však nič nevidel. Najskôr ho pochytila panika, potom si uvedomil, že neotvoril oči. Pošúchal si tvár, z mihalníc si vytrel lepkavé hrče popola a bahna. Konečne sa mu podarilo zdvihnúť viečka.

Obklopovala ho žalostná pustatina. Čierne bahno, mláky vody zmiešanej s popolom. „Tu sa stalo niečo strašné,“ zachripel a pri tom zvuku sa mykol. Inak tu vládlo absolútne ticho.

Bolo mu zima a on si uvedomil, že je nahý, zakrývala ho len tá vrstva popola, ktorá ležala aj všade inde. Zvesil plecia, potom si vynadal za chvíľkovú slabosť a bolestivo sa vystrel.

Musí.

Musí…

Nespomínal si, čo musí.

Po tvári mu zbehla kvapka a jemu zišlo na um, či neplače. Alebo to bola tá mihotavá hustá tekutina, ktorá sa tu všade miešala s bahnom a popolom?

Kto je? Ani to nevedel. Tá prázdnota v ňom vyvolala triašku, ktorá nemala nič spoločné s chladom.

V ruke stále zvieral neznámy predmet a teraz zdvihol päsť a pozrel na ňu. Po chvíli pomaly vystrel prsty.

Čierne vlákna.

Potom mu po dlani prebehla kvapka ligotavej tekutiny, stiekla po vláknach. Všade, kde sa ich dotkla, sa premenili. Boli to vlasy. Hodvábne. Plavé a červenkasté. Pekné.

Znovu zatvoril päsť a pritisol si ju k hrudi. Rástlo v ňom nové odhodlanie.

Musí ísť.

Cez hmlu sa mu do mysle vkradol jasný obraz cieľa. Pohyboval sa, trmácal sa bahnom a popolom, putoval k domu s bránou, ktorý pripomínal zámok, k domu s vysokými vežami a ťažkými čiernymi vrátami. Vedel, že ten dom tam niekde je.

11

Elena položila telefón. Spolu s Bonnie prebrali celé dianie od záhadných mien až po blížiace sa Margaretino tanečné vystúpenie. No nepodarilo sa jej vysloviť to, o čom sa pôvodne chcela pozhovárať.

Vzdychla si. Po chvíli nahmatala pod matracom denník v doskách potiahnutých červeným zamatom.

Môj milý denníček!

Dnes popoludní som hovorila s Calebom Smallwoodom. Stáli sme na trávniku pred mojím domom. Sotva ho poznám, ale niečo ma k nemu podvedome púta. Bonnie aj Meredith milujem viac ako svoj život, no ony nemajú potuchy, aké to je, stratiť rodičov, a to medzi nami vytvára odstup.

V Calebovi vidím seba. Je pekný a pôsobí úplne bezstarostne. Väčšina ľudí si určite myslí, že má super život. Viem, aké to je, predstierať, že všetko je v najlepšom poriadku, keď sa človeku rozpadá celý svet. S takými pocitmi je každý sám. Dúfam, že Caleb má priateľov, o ktorých sa môže oprieť, tak ako ja mám Bonnie a Meredith.

Keď sme spolu hovorili, stalo sa niečo zvláštne. Priamo na nás zrazu letela vrana. Bola veľká, jedna z najväčších, aké som kedy videla. Jej čierne perie sa na slnku ligotalo, mala obrovský zahnutý zobák a ostré pazúry. Mohla to byť tá istá, ktorá mi včera ráno sedela na obločnici, no s určitosťou to neviem. Kto už rozozná vrany?

Samozrejme, obe mi pripomenuli Damona, ktorý ma sledoval v podobe vrany ešte skôr, než sme sa zoznámili.

Najčudnejšia – a najabsurdnejšia – je tá nádej, čo sa vo mne zrodila. Stále si myslím: Čo ak Damon predsa len nie je mŕtvy?

A potom sa nádej zrúti, pretože je mŕtvy a ja sa s tým musím vyrovnať. Ak chcem byť silná, nemôžem klamať sama sebe. Nemôžem si vymýšľať pekné rozprávky, v ktorých ušľachtilý upír neumiera, v ktorých sa menia pravidlá, pretože mi na ňom záleží.

No nádej sa ku mne znovu a znovu prikradne. Čo ak?

Stefanovi vrany nespomeniem, bolo by to príliš kruté. Smútok za bratom ho zmenil. Býva nezvyčajne mlčanlivý. V zelených očiach mu občas prebleskne zvláštny výraz, akoby v sebe nosil niekoho, koho nepoznám. A viem, že myslí na Damona. Myšlienky ho odnášajú na miesta, kam za ním nemôžem ísť.

Myslela som si, že o vrane poviem Bonnie. Jej na Damonovi záležalo a nevysmiala by sa mi za dúfanie, že kdesi v nejakej podobe prežil. Veď dnes sama naznačila niečo podobné. No v poslednej chvíli som sa zháčila a nič som jej nepovedala.

Viem prečo a je to otrasný, sebecký, hlúpy dôvod. Žiarlim na Bonnie. Lebo Damon jej zachránil život.

Strašné, však?

Ide o toto: Damonovi z celého ľudstva, z tých miliónov duší, dlho záležalo len na jednom človeku. Na jednom jedinom. Tým človekom som bola ja. Všetci ostatní sa podľa jeho názoru mohli pokojne zbaliť a vypadnúť hoci aj do pekla. Sotva si dokázal zapamätať mená mojich priateľov.

No potom sa medzi Damonom a Bonnie niečo zmenilo, možno vtedy, keď boli spolu v Temnom rozmere sami, možno už skôr. Keď práve neprejavoval krutosť, Bonnie ho obdivovala, ale potom si aj on začal všímať ju. Volal ju „vtáčik“. Dával na ňu pozor. Bol k nej nežný.

A keď bola v ohrození, zasiahol. Ani na sekundu sa nezamyslel, čo ho to bude stáť.

Preto žiarlim. Lebo Damon zachránil Bonnie život.

Som hnusná. A presne preto, lebo som taká hnusná, nechcem dať Bonnie nič viac z Damona. Ani len moje úvahy o vrane. Túto časť z neho si chcem ponechať pre seba.

Elena si zápis znovu prečítala a stisla pery. Nebola na seba hrdá, no nemohla tie pocity poprieť.

Oprela sa o vankúš. Mala za sebou dlhý a vyčerpávajúci deň. Teraz bola jedna hodina po polnoci. Pred dvoma hodinami dala dobrú noc tete a Robertovi, ale akosi sa jej nedarilo ľahnúť si do postele. Len sa motala po izbe, prezliekla sa do nočnej košele, prečesala si vlasy, poprekladala zopár vecí, prelistovala si časopis a spokojne si poobzerala svoj šatník plný módnych kúskov, ku ktorým sa nedostala niekoľko mesiacov. Zatelefonovala Bonnie.

Bonnie mala zvláštny hlas. Možno bola len roztržitá. Alebo unavená. Koniec koncov, bolo neskoro.

Aj Elenu zmáhala únava, nechcela však ešte spať. Napokon si to priznala – tak trochu sa bála spánku. Damon bol tej predchádzajúcej noci v sne až príliš skutočný. Dotkla sa jeho pevného vyšportovaného tela, jeho hodvábne vlasy ju pošteklili na líci. Hlas mu znel striedavo sarkasticky, zvodne i rozkazovačne. Presne ako zaživa. Keď si vzápätí s hrôzou uvedomila, že zahynul, ten pocit bol strašný – akoby Damon opäť umrel.

Žiaľ, naveky bdieť nemôže. Je strašne uťahaná. Elena vypla svetlo a zatvorila oči.

Sedela na vŕzgajúcej lavici v hľadisku starej stredoškolskej telocvične. Páchlo to tam spotenými teniskami a politúrou, ktorú používali na drevenú dlážku.

„Tu sme sa prvý raz stretli,“ poznamenal Damon, ktorý, ako si zrazu uvedomila, sedel vedľa nej. Tak blízko, že sa jej rukáv jeho koženej bundy obtrel o ruku.

„Romantické,“ znechutene odsekla, nadvihla obočie a obzrela si veľkú prázdnu miestnosť s basketbalovými košmi na koncoch.

„Ja sa snažím,“ odpovedal Damon so stopou smiechu v hlase. „No ty si vyberáš, kde sa zhovárame. Toto je predsa tvoj sen.“

„Je to sen?“ zhíkla Elena a pozrela sa mu do tváre. „Nepripadá mi to tak.“

„Nuž, poviem ti to takto. V skutočnosti tu nie sme.“ Tvár mal vážnu a uprene sa na ňu zahľadel, no vzápätí vystrúhal jeden zo svojich nečakaných žiarivých úsmevov a uhol pohľadom. „Teším sa, že keď som študoval, nemali sme takéto telocvične,“ prehodil a vystrel si nohy. „Strašne nedôstojné. Krátke nohavice, gumené lopty… fuj.“

„Stefan spomínal, že aj vtedy ste športovali,“ namietla Elena. Damon sa pri zmienke o Stefanovi zamračil.

„Nechaj to tak,“ chvatne dodala. „Možno nebudeme mať dosť času. Prosím ťa, Damon, povedal si mi, že tu nie si, ale kde si? Si vôbec niekde? Si v poriadku? Aj keby si bol mŕtvy, myslím naozaj, naveky mŕtvy, si niekde?“

Ostro na ňu pozrel a ústa sa mu mykli do úškrnu. „Až tak ti na tom záleží, princezná?“

„Samozrejme!“ užasnuto prikývla. Do očí sa jej tlačili slzy.

Hovoril akoby nič, ale v očiach, takých čiernych, že nerozoznávala zreničku od dúhovky, sa mu usídlil ostražitý výraz. „Všetci ostatní – tvoji priatelia, toto mesto – sú v poriadku. Dostala si naspäť svoj svet. Ak človek získa, čo chcel, musí počítať aj s obeťami. Sú to obete okolností.“

Elena z jeho výrazu vyčítala, že to, čo teraz odpovie, bude mať preňho nesmierny význam. A vari si už v kútiku duše nepovedala, že hoci Damona milovala, situácia sa zlepšila a všetko sa postupne zlepší, lebo mesto je zachránené a ona sa vrátila k svojmu pôvodnému životu? Chce ten život, aj keď to znamená, že Damon je mŕtvy? Že sa z neho stala obeť okolností?

„Ach, Damon,“ bezmocne vzdychla. „Ty mi však tak strašne chýbaš.“

Damonovi znežnela tvár a vystrel k nej ruku. „Elena…“

„Prosím?“ zamrmlala.

„Elena?“ Čiasi ruka ňou mierne triasla. „Elena?“ Niekto ju hladkal po vlasoch a Elena sa ospanlivo pritisla k tej ruke.

„Damon?“ hlesla napoly v sne.

Ruka sa zastavila a stiahla. Elena otvorila oči.

„Žiaľ, som tu len ja,“ odvetil Stefan. Sedel na peľasti pri nej a stískal pery do tenkej čiary. Odvrátil pohľad.

„Ach, Stefan,“ povedala a posadila sa. Hneď ho objala. „Nemyslela som to tak…“

„To nič.“ Stefan sa od nej odtiahol. „Viem, čo pre teba znamenal.“

Elena sa k nemu posunula a pozrela mu do tváre. „Stefan. Stefan!“ Jeho zelené oči mali neprítomný výraz. „Prepáč,“ zaprosila.

„Nemáš sa za čo ospravedlňovať, Elena,“ odvetil.

„Stefan, snívalo sa mi o Damonovi,“ priznala. „Máš pravdu, Damon bol pre mňa dôležitý a ja… za ním smútim.“ Stefanovi sa na líci mykol sval a ona ho pohladila po brade. „Nikdy nebudem nikoho milovať väčšmi, ako milujem teba, Stefan. To by bolo nemožné. Stefan,“ zdôraznila, už na pokraji plaču, „si moja pravá láska a ty to vieš.“ Kiežby mu to mohla dať najavo mysľou, telepaticky mu objasniť, čo k nemu cíti! Nikdy celkom nepreskúmala svoje ostatné nadprirodzené schopnosti, nikdy ich celkom neovládla, ale strata telepatie ju bolela najväčšmi.

Stefan zmäkol. „Ach, Elena,“ pomaly povedal a objal ju okolo pliec. „Aj mne Damon chýba.“ Zaboril si jej tvár do vlasov a tlmene pokračoval: „Stovky rokov som sa so svojím jediným bratom hádal, stále sme sa navzájom nenávideli. Keď sme boli ľudia, navzájom sme sa zabili, a nikdy sme sa celkom nespamätali z tých výčitiek, šoku, hrôzy.“ Pocítila, ako sa striasol.

Vzdychol – nežne a smutne. „A keď sme sa už konečne znovu stávali bratmi, tak… bolo to len vďaka tebe.“ Stále s čelom opretým o jej plece vzal Stefan Elenu za ruku, zovrel ju v oboch dlaniach a pohladkal jej ju. „Zomrel príliš nečakane. Asi som nepredpokladal… že… že sa zo sveta poberie skôr ako ja. Vždy bol silný a práve on veľmi miloval život. Bez neho…“ chabo sa usmial, iba čo mykol perami. „Bez neho som tu zostal prekvapivo osamotený.“

Elena si s ním preplietla prsty a stisla mu ruku. Obrátil k nej tvár, pozrel jej do očí a ona sa mierne odtiahla, aby naňho lepšie videla. V očiach mal bolesť a žiaľ, ale aj tvrdosť, akú tam dosiaľ nezbadala.

Pobozkala ho, aby zahnala ten drsný záblesk. Chvíľu vzdoroval, po polovici sekundy jej bozk opätoval.

„Ach, Elena,“ zachripel a bozkával ju znovu.

Bozk bol čoraz vášnivejší a Elena pocítila, ako ju zalieva najlepší pocit, ten pocit, že všetko je, ako má byť. Vždy to bolo takto. Ak mala podozrenie, že sa so Stefanom vzďaľujú, dotyk pier ich vždy opäť spojil. Zachvátil ju úžas a láska k nemu, a ona sa tých citov chytila, držala sa ich a odovzdávala ich jemu. Neha medzi nimi sa stupňovala. Bez nadprirodzených schopností ešte väčšmi potrebovala takéto momenty.

Vystrela k nemu svoju myseľ, obnažila mu svoje emócie, prešla popri nehe a láske pevnej ako skala, ktoré na ňu čakali po každom Stefanovom bozku. Siahla hlbšie do mysle. Našla tam intenzívnu vášeň a opätovala ju. Emócie sa im preplietli, tak ako sa preplietli prsty rúk.

Pod vášňou sa tajil žiaľ, strašidelný, nekonečný žiaľ, a ešte hlbšie, v priepasti Stefanových emócií, bola bolestná samota, samota muža, ktorý prežil celé storočia ako pustovník.

V tej samote bolo niečo neznáme. Nepoddajné. Chladné. S náznakom kovovej chute, akoby bola zahryzla do alobalu.

Stefan pred ňou niečo tajil. Elena si tým bola istá, a keď sa bozkávali čoraz vášnivejšie, načrela mu ešte hlbšie do mysle. Potrebovala ho celého… Odhrnula si vlasy, núkala mu svoju krv. To ich vždy maximálne zblížilo.

Kým však stihol jej ponuku prijať, ktosi zaklopal na dvere.

Otvorili sa takmer hneď a dnu nazrela teta Judith. Elena zmätene žmurkala, odrazu bola sama a dlane ju štípali od rýchlosti, s akou sa od nej Stefan odtrhol. Obzrela sa. Bol preč.

„Raňajky sú na stole, Elena,“ veselo oznámila teta.

„Uhm,“ roztržito prikývla Elena a pozrela na šatník. Kam sa Stefan schoval?

„Si v poriadku, moja?“ Judith ustarane zmraštila čelo. Elena si v tej chvíli uvedomila, ako asi vyzerá: červená, s vytreštenými očami, strapatými vlasmi, usalašená v rozhádzanej posteli a strieľajúca divé pohľady po celej izbe. Stefan už dávno nemusel použiť upírsku rýchlosť na takú smiešnu záležitosť, ako je záchrana pred prichytením v jej spálni!

Milo sa na tetu Judith usmiala. „Prepáč, som ešte rozospatá. O chvíľu prídem dole. A musím si pohnúť, lebo onedlho po mňa príde Stefan.“

Teta Judith vyšla z miestnosti a Elena si konečne všimla, kde je Stefan – mával jej pod otvoreným oknom na trávniku. Odkývala mu a smiech na okamih odsunul tú spleť emócií, ktoré videla na dne jeho mysle. Zagestikuloval, ukazoval jej, že prejde dopredu a zazvoní pri vchode.

Znovu sa zasmiala a začala sa baliť na piknik do Hot Springs. Nebolo to zlé, zase byť dievčaťom, ktoré sa musí obávať domáceho väzenia. Príjemne normálne starosti.

O niekoľko minút už mala Elena na sebe šortky a belasé tričko s krátkymi rukávmi. S vlasmi zopnutými do chvosta kráčala dolu schodmi, keď zazvonil zvonec.

„To bude Stefan!“ zakričala na tetu Judith, ktorá vyšla na prah kuchyne. Elena si z lavičky v chodbe vzala plážovú tašku a prenosný chladiaci box.

„Elena!“ karhavo zvýšila hlas teta. „Kým odídeš, musíš niečo zjesť!“

„Nemám kedy! Cestou si zoženiem mafin alebo niečo podobné.“ Elena sa pousmiala nad tou často opakovanou odpoveďou. Skoro každé ráno, keď ešte chodila na strednú, adresovala tieto alebo podobné slová tete Judith.

„Ach, Elena!“ Judith prevrátila oči. „Ani sa nehni, mladá dáma. Hneď som naspäť.“

Elena otvorila dvere a usmiala sa na Stefana. „Zdravím, cudzinec!“ šepla. Pobozkal ju, jemne jej pritisol pery na ústa.

Teta Judith už vbehla do chodby a Elene vnútila cereálnu tyčinku. „Tu máš aspoň niečo do prázdneho žalúdka.“

Elena ju narýchlo objala. „Vďaka, teta, uvidíme sa neskôr.“

„Dobre sa bav, ale nezabudni, že dnes večer má Margaret to tanečné vystúpenie,“ pripomenula jej Judith. „Veľmi sa naň teší.“ Potom mávala od dvier, kým Elena so Stefanom kráčali k autu.

„Všetci sa stretneme v penzióne a potom sa viacerými autami odvezieme do Hot Springs,“ oznámil jej Stefan. „Okrem mňa budú šoférovať aj Matt a Meredith.“

„Dobre, lebo už sa mi nechce tlačiť tak ako včera. Niežeby som ti nerada sedávala na kolenách, ale bála som sa, že Celiu v strede rozpučíme,“ povedala Elena. Obrátila tvár k nebu a pretiahla sa ako mačka na slnku. Vetrík jej pohadzoval plavým chvostom, ona zavrela oči a vychutnávala si ten pocit. „Nádherný deň na piknik,“ povedala. Svet zvučal vtáčím trilkovaním a šumom vetra v korunách stromov. Blankyt oblohy ešte zdôrazňovali jemné franforce bielych oblakov. „Neurieknem nám šťastie, keď poviem, že v takýto deň musí všetko vyjsť?“ spýtala sa Elena.

„Isteže uriekneš,“ odvetil Stefan a nemihol ani brvou, len otvoril dvere na strane spolujazdca.

„V tom prípade to nepoviem,“ odvrkla. „A ani si to nepomyslím. No aj tak mi je dobre. V Hot Springs som nebola celé veky.“ Naradovane sa usmiala a Stefan sa usmial s ňou. Elenu však v jeho očiach opäť prekvapilo to niečo nové a znepokojujúce.

12

„ B ude to krásny deň, akurát dobrý na piknik,“ pokojne poznamenala Meredith.

Bonnie medzitým taktne nasmerovala Celiu nie do Meredithinho, ale do Mattovho auta. Tak zostala Meredith sama s Alaricom – konečne! Bolo to prvý raz od jeho návratu do mesta. Najradšej by bola zastavila na krajnici, vrhla sa na Alarica a bozkávala ho, div by ho nezadusila. Tak strašne sa radovala, že je tu! Počas predchádzajúcich šialených mesiacov si neraz priala, aby bol s ňou, aby bojoval po jej boku, aby sa oňho mohla oprieť.

No zároveň chcela zastaviť na krajnici, vrhnúť sa na Alarica a požiadať ho o vysvetlenie: Aký je jeho vzťah s doktorkou Celiou Connorovou?

A namiesto toho pokojne šoférovala s rukami v predpísanej polohe na volante, navyše sa s ním spoločensky zhovárala o počasí. Cítila sa zbabelo a Meredith Suarezová nikdy nebola zbabelá. Čo však mohla povedať? Možno si to celé iba namýšľa a absurdne si vysvetľuje vzťah, ktorý je čisto pracovný.

Kútikom oka pozrela na Alarica. „Takže…“ začala. „Povedz mi o tom svojom výskume v Japonsku.“

Alaric si prehrabol už aj tak strapaté vlasy a usmial sa na ňu. „Bola to fascinujúca cesta,“ povedal. „Celia je nesmierne inteligentná a skúsená. Stačia jej malé stopy a na ich základe robí o celej civilizácii odborné závery. Pozoroval som ju, ako dešifruje artefakty nájdené v hroboch, a ver mi, že som bol z toho unesený. Predtým som o forenznej antropológii veľa nevedel, no ona úspešne zrekonštruovala obrovské množstvo faktov o kultúre ľudu z Unmei no Shimy.“

„To je určite ohromné,“ odvetila Meredith. Neubránila sa kyslému tónu.

Alaric si ho zrejme nevšimol. Mierne sa usmial. „Chvíľu trvalo, kým začala brať vážne moju prácu s paranormálnymi javmi,“ povedal ľútostivo. „Parapsychológia nemá medzi expertmi z iných vedných disciplín najlepšie meno. Ľudí ako som ja, ktorí sa rozhodnú venovať nadprirodzeným javom, považujú za šarlatánov alebo naivných rojkov. Prípadne za cvokov.“

Meredith sa donútila k príjemnejšiemu vystupovaniu. „Napokon si ju však presvedčil, nie? To je dobre.“

„Nie celkom,“ vzdychol Alaric. „Spriatelili sme sa však, takže ma aspoň prestala pokladať za totálneho podvodníka. A po jednom dni tu už asi berie všetko vážnejšie.“ Sucho sa usmial. „Nechcela to dať najavo, ale včera ju šokovalo, ako jej Stefan zachránil život. Existencia upíra jasne dokazuje, že konvenčná veda ešte nepreskúmala všetko. Som si istý, že keby som jej to povolil, rada by Stefana preskúmala.“

„To verím.“ Meredith sa radšej neopýtala, prečo si Alaric myslí, že by Stefan spolupracoval. Nepotešilo ho, že Alaric vôbec prezradil Celii, kto je a čo je.

Alaric posunul ruku po sedadle a jedným prstom pohladil Meredith po predlaktí. „Keď som bol preč, veľa som sa naučil,“ vyhlásil úprimne. „Teraz ma však predovšetkým trápi, čo sa to deje v tomto meste.“

„Myslíš tú temnú mágiu, ktorá sa tu údajne objavila?“

„Myslím temnú mágiu, ktorá sa očividne zameriava na teba a na Celiu,“ zdôraznil Alaric. „Neviem, či si vy dve uvedomujete vážnosť situácie.“

Ja a Celia, pomyslela si Meredith. Bojí sa o ňu presne tak ako o mňa. Možno aj viac.

„Viem, že sme už v minulosti čelili nebezpečenstvu, ale za Celiu cítim zodpovednosť,“ pokračoval Alaric. „Priviedol som ju sem a nikdy by som si neodpustil, keby sa jej niečo prihodilo.“

Rozhodne sa bojí viac o ňu , trpko si pomyslela a striasla Alaricovu ruku.

Hneď to oľutovala. Prečo je taká? Inokedy sa správa rozumnejšie, vždy je pokojná a racionálna. A teraz je z nej… nuž, žiarlivá priateľka.

„A teraz to zlo ohrozuje aj teba,“ pokračoval Alaric. Nesmelo jej siahol na koleno a tentoraz ho neodohnala. „Meredith, viem, že si silná. No desí ma, že toto je iný nepriateľ, než na akých sme zvyknutí. Ako môžeme bojovať s tým, čo ani len nevidíme?“

„Môžeme jediné – mať oči a uši na stopkách,“ povedala Meredith. Absolvovala super výcvik, ale ani ona nerozumela tomuto novému typu zla. Brániť sa však vedela omnoho efektívnejšie, než si to Alaric uvedomoval. Znovu naňho po očku pozrela. Mal pootvorené okno a vietor mu rozfukoval plavé vlasy. Poznali sa tak dobre, ale svoje najväčšie tajomstvo mu neprezradila.

Chvíľu uvažovala, či mu ho predsa len nepovie, no potom sa k nej obrátil a povedal: „Celia sa tvári statočne, no vidím, ako sa bojí. Nie je taká odolná ako ty.“

Meredith zmeravela. Nie, toto nie je vhodná chvíľa oznámiť Alaricovi, že je lovkyňa a zabíjačka upírov. Nie, keď šoféruje. Nie, keď sa hnevá. Jeho ruka na kolene jej zrazu pripadala ťažká a lepkavá. Nemohla ju však odsotiť, lebo by vyzradila, čo cíti. V duchu zúrila – prečo sa rozhovor musí vždy zvrtnúť k Celii? Alaric myslel najskôr na ňu. Aj keď hovoril, že nebezpečenstvo hrozí aj Meredith, predovšetkým ho trápilo to, čo sa stalo Celii.

Alaricov hlas splynul so šumom v pozadí a Meredith zovrela volant, až jej zbeleli hánky.

Prečo ju vlastne prekvapilo, že Alaric k Celii niečo cíti? Meredith nie je slepá. Je objektívna. A Celia je bystrá, ambiciózna krásavica. Celia a Alaric sú v rovnakej životnej fáze. Meredith ešte ani nenastúpila na vysokú. Je príťažlivá, je inteligentná, ale Celia má okrem toho niečo viac: je Alaricovi rovná tak, ako mu Meredith rovná byť nemôže. Iste, Meredith je lovkyňa upírov. O tom však Alaric nevie. A keby to vedel, obdivoval by jej silu? Alebo by ho jej schopnosti vystrašili a utiekol by k niekomu ako Celia?

Meredith pocítila v hrudníku čiernu bublinu mizérie.

„Už si začínam myslieť, že by som mal Celiu odviezť preč. Ak ju teda presvedčím, že to bude najlepšie riešenie.“ Meredith ho sotva počúvala. Bolo jej chladno, akoby ju zahalila hmla. „Možno by som ju mal odviezť naspäť do Bostonu. A ty by si tiež nemala zostať tu, Meredith. Len popros rodinu, aby ťa do konca leta pustili preč. Pôjdeš s nami alebo sa môžeš ubytovať u nejakých príbuzných. Obávam sa, že tu nebudeš v bezpečí.“

„Zatiaľ sa mi predsa nič nestalo.“ Meredith sa prekvapila, ako pokojne to hovorí, keď v nej zúria také temné emócie. „Mám zodpovednosť, musím chrániť mesto. Ak si myslíš, že Celia bude inde v bezpečí, urob, čo považuješ za vhodné. Ty aj ona. No nezdá sa mi, že to, čo ju prenasleduje, by ju nenašlo aj inde. A tu sú aspoň ľudia, ktorí veria, že je v ohrození.“

Zamyslene stisla pery. „Okrem toho, Celia už možno v ohrození ani nie je. Možno sa po odvrátení útoku zlo zameria na niekoho iného. Moje meno sa zjavilo, až keď Stefan zachránil Celiu. Ak je tak, teraz riskujem iba ja.“

A tebe je to fuk , doložila v duchu. Samu ju to prekvapilo. Samozrejme, že mu to nie je fuk.

Len mu väčšmi záleží na Celii.

Zaťala nechty do dlaní a opatrne zišla za Stefanovým autom na kraj cesty k parkovisku v Hot Springs.

„Stoj!“ v panike zvrieskol Alaric a Meredith automaticky dupla na brzdu. Auto s kvílením zastalo.

„Čo je?“ zhíkla. „Čo sa stalo?“

Vtedy ju uvidela.

Doktorka Celia Connorová pred chvíľou vystúpila z Mattovho auta a teraz kráčala cez cestu k horúcim prameňom. Meredith sa hnala priamo k nej. Celia stála ako soľný stĺp len niekoľko centimetrov od jej predného nárazníka, pekná tvár jej osivela od strachu, ústa sa roztvorili.

Ešte sekunda a Meredith by ju bola zabila.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .