Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke
www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upríske denníky 7 – V moci tieňov

Upríske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upírske denníky 9 – Tajomstvá

L. J. Smithová

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi – e-kniha

Copyright © Fragment 2012

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

9

„Vyzleč sa do spodkov a už aj si k nej ľahni z druhej strany,“ odvetil Damon. Neznelo to ani nazlostene, ani nejako hlúpo. Vzápätí doložil: „Elena zomiera.“

Posledné dve slová Stefana naštartovali, hoci Elena ich nedokázala dešifrovať. Stefan sa nehýbal, len sťažka dýchal a pozeral na nich naširoko roztvorenými očami. „Ja som s Bonnie zbieral seno a palivo. Sme v poriadku.“

„Samozrejme. Pohybujete sa a máte na sebe odev, ktorý vám udrží telesné teplo. Ona spadla do ľadovej vody a potom bez pohybu sedela vo výške a vo vetre. Druhému thurgovi som prikázal, aby olámal konáre zo suchých stromov, čo tu rastú. Vyskúšal som z neho rozložiť oheň. A teraz švihaj sem, Stefan, a daj jej trochu telesného tepla, inak z nej budem musieť urobiť upírku.“

„Nnn…“ vytisla zo seba Elena, ale Stefan zrejme ničomu nerozumel.

Damon však odpovedal: „Netráp sa. On ťa pekne zohreje z druhej strany. Zatiaľ sa nebudeš musieť stať upírkou. Preboha,“ dodal náhle s prízvukom zúfalstva a zlosti, „to si si teda vybrala parádneho princa!“

Stefanov hlas bol tichý, napätý. „Skúsil si ju obklopiť teplom?“

„Samozrejme, že som to skúsil, ty somár! Za Zrkadlom sa už nedá použiť mágia okrem telepatie.“

Elena stratila poňatie o čase, no odrazu pocítila z druhej strany známe horúce telo.

A v mysli sa jej vynorilo toto: Elena? Elena? Si v poriadku, však? Elena? Počúvaj, fakt sa na teba nenahnevám, ak si zo mňa uťahuješ. No priznaj sa, však si v skutočnosti v poriadku? Len mi to povedz, láska moja.

Elena nebola schopná odpovedať.

K ušiam sa jej prebojúvali len pritlmené fragmenty zvuku: „Bonnie… na ňu… my na bokoch…“

Nové pocity, hoci tiež tlmené, prebrali jej hmat: pristálo na nej malé telo, ktoré takmer nič nevážilo, pritislo sa k nej ako hrubá prikrývka. Niekto vzlykal, na líce jej zhora kvapkali slzy. A z každej strany cítila teplo.

Spím s ostatnými mačiatkami v košíku, pomyslela si a obostreli ju driemoty. Možno sa nám bude snívať niečo pekné.

„Strašne rada by som vedela, ako sa im darí,“ vzdychla Meredith, keď nakrátko zastala. Dovtedy nervózne chodila sem a ta.

„Aj oni by mali vedieť, ako sa darí nám,“ unavene odvetil Matt a prilepil na okno ďalší kartičkový amulet. Po ňom ešte jeden.

„Viete, moji milí, že som včera v noci vo sne stále počula detský plač?“ pomaly sa opýtala pani Flowersová.

Meredith sa mykla a obrátila sa k nej. „Ja tiež! Akoby dieťa plakalo rovno na verande. No od únavy som nevládala vstať.“

„Možno to niečo znamená. A možno nie.“ Pani Flowersová sa zamračila. Dala vrieť vodu na čaj, ale teplú, z kohútika. Elektrina im občas vypadávala. Matt a Tesák sa v ten deň autom odviezli do penziónu a Matt tam pobral najdôležitejšie nástroje pani Flowersovej: bylinky na čaj, obklady, lieky. Nemal to srdce vyrozprávať jej, v akom stave našiel dom a čo s ním tie červovité molochy urobili. Aby sa dostal z chodby do kuchyne, musel sa oháňať doskou, ktorú našiel v garáži. Tretie poschodie prestalo existovať a z druhého zostalo len veľmi málo.

No aspoň nenarazil na Shinichiho.

„A možno to bolo skutočné dieťa,“ odrazu povedala Meredith.

„V noci a samo? Tipoval by som skôr nejakú zombiu, ktorú vyrobil Shinichi.“

„Možno áno, možno nie. Pani Flowersová, máte predstavu, kedy ste ten plač počuli? Bolo to skôr alebo neskôr?“

„Vydrž, moja, porozmýšľam. Zdá sa mi, že som ten plač počula vždy, keď som sa prebudila – a starí ľudia sa prebúdzajú dosť často.“

„Ja ho zvyčajne počujem až k ránu, lenže je pravda, že počas prvých nočných hodín spím bez prestávky a budím sa dosť skoro.“

Pani Flowersová sa obrátila k Mattovi. „A čo ty, chlapče? Počuješ niekedy v noci niečo ako plač?“

Matt, ktorý sa po tieto dni vrhal do práce ako blázon, len aby sa unavil a mohol sa utešiť aspoň pokojným spánkom, odvetil: „No, počul som, ale znelo to skôr ako kvílenie vetra. A bolo to asi okolo polnoci.“

„Tuším tu máme celonočného ducha,“ vyhlásila pokojne pani Flowersová a každému naliala za šálku čaju.

Matt zaregistroval znepokojený pohľad, ktorý k nemu vyslala Meredith – lenže Meredith nepoznala pani Flowersovú tak dobre ako on.

„Vy si nemyslíte, že je to duch,“ opáčil.

„Veru si to nemyslím. Mamička mi žiadneho ducha nespomenula a okrem toho sme v tvojom dome, môj milý Matt. Tu sa, pokiaľ viem, nestali žiadne zverské vraždy. Dom nemá temné tajomstvá z minulosti. Počkaj…“ Zatvorila oči a Matt s Meredith museli chvíľu popíjať čaj sami. Potom oči otvorila a venovala im začudovaný úsmev.

„Mamička vraví, aby sme prehľadali dom a našli svojho ducha. A potom si vraj máme vypočuť, čo nám chce povedať.“

„Okej,“ odvetil Matt s vážnou tvárou hráča pokra. „Keďže je to môj dom, prehľadám ho. No ako? Mám nastaviť nejaké poplašné zariadenie?“

„Myslím si, že by sme sa mali v noci striedať na stráži,“ navrhla pani Flowersová.

„Dobre,“ rýchlo prisvedčila Meredith. „Ja budem strážiť uprostred noci, od polnoci do štvrtej. Matt si môže vziať prvú hliadku a pani Flowersová tú nadránom – a zdriemne si napríklad popoludní, ak bude chcieť.“

Mattovi sa to nepozdávalo. „A prečo by sme si noc nemohli rozdeliť na dve hliadky? Stačí, ak budem strážiť ja a druhú si rozdelíte na polovicu ty s pani Flowersovou.“

„Preto, môj milý Matt,“ odvetila Meredith, „že neoceníme, ak nám budeš robiť rôzne dámske úľavy. A druhý dôvod,“ zamávala bojovou palicou, „znie, že jedine ja tu mám ťažkú výzbroj.“

Miestnosťou niečo otriasalo. Otriasalo to aj Mattom, ktorý bol v miestnosti. Napoly spiac zasunul ruku pod vankúš a vytiahol odtiaľ revolver. Zdrapila ho akási ruka a začul hlas.

„Matt! To som ja, Meredith! Prebuď sa!“

Matt ospanlivo siahol k vypínaču lampy. A opäť mu silné, hoci útle prsty zabránili v pohybe.

„Bez svetla,“ zasyčala Meredith. „Znie to slabo, ale ak za mnou potichu pôjdeš, možno to začuješ. Ten plač.“

To ho úplne prebralo. „Hneď teraz?“

„Jasné. Hneď teraz.“

Matt kráčal takmer po prstoch, tak sa usiloval nenarobiť v tmavej chodbe hluk. Za Meredith zišiel do obývačky, ktorá bola na prízemí.

„Pst!“ zasyčala znovu. „Počúvaj.“

Nastražil uši. Áno, naozaj počul vzlykot a možno aj slová, ale nepripadali mu veľmi strašidelné. Priložil ucho k stene a načúval. Plač zaznel hlasnejšie.

„Máme baterku?“ šeptom sa opýtal Meredith.

„Ja mám až dve, moji milí. Lenže toto je mimoriadne nebezpečná časť noci,“ odvetila pani Flowersová, ktorá sa v tme javila len ako tieň.

„Prosím, dajte nám tie baterky,“ obrátil sa k nej Matt. „Nemyslím si, že tento duch je nadprirodzený. A koľko je vlastne hodín?“

„Asi štyridsať minút po polnoci,“ odvetila Meredith. „No čo tým myslíš? Akože nie je nadprirodzený?“

„Pretože si myslím, že býva v našom suteréne,“ odpovedal Matt. „Myslím si, že je to Cole Reece. Ten chlapec, ktorý zjedol svoje morča.“

O desať minút, vyzbrojení bojovou palicou, dvoma baterkami a s Tesákom po boku, dolapili ducha.

„Nechcel som spraviť nič zlé,“ vzlykal Cole, keď ho vylákali hore prísľubmi sladkostí a „čarovného čaju“, po ktorom určite zaspí.

„Prisahám, že som nikomu neublížil,“ zadúšal sa, keď hltal jednu čokoládovú tyčinku z ich železných zásob za druhou. „Strašne sa bojím, že ma dorazí. Pretože odkedy si ma zasiahol tým lepkavým lístkom, som ho už v hlave nepočul. A potom ste sem prišli,“ ukázal na Mattov dom, „a mali ste samé amulety a ja som si povedal, že najlepšie bude zostať tam, kde som. Inak aj ja zažijem svoju Poslednú polnoc.“

Táral ako zmyslov zbavený. Napriek tomu niečo v jeho slovách prinútilo Matta zbystriť pozornosť. „A čo tým myslíš? Akože aj ty zažiješ Poslednú polnoc?“

Cole naňho zhrozene vytreštil oči. Pery mal sfarbené roztopenou čokoládou a Mattovi to pripomenulo, ako ho videl naposledy.

„Ty to predsa vieš, nie?“ koktal Cole. „To o polnoci. O odpočítavaní. Dvanásť dní do Poslednej polnoci. Jedenásť dní do Poslednej polnoci. A teraz… Dnes už je len deň do Poslednej polnoci…“ Znovu sa rozplakal, hoci si zároveň do úst strkal čokoládu. Bolo jasné, že je vyhladovaný.

„Len nám už povedz, čo sa stane počas tej Poslednej polnoci,“ nástojila Meredith.

„A veď to viete, nie? Vtedy sa… no, veď viete.“ Cole si očividne myslel, že ho iba skúšajú. Bolo to na zbláznenie.

Matt položil ruky chlapcovi na plecia a zhrozil sa – nahmatal kosti. Ten chalan bol fakt strašne vyhladovaný. Odrazu mu odpustil všetky tie zjedené čokoládové tyčinky. Pozrel do očí pani Flowersovej a ona sa ihneď pobrala do kuchyne.

Lenže Cole neodpovedal, iba nesúvislo mrmlal. Matt sa donútil stlačiť tie kostnaté plecia.

„Cole, hovor hlasnejšie! Čo to má byť, tá Posledná polnoc?“

„Veď vieš. Vtedy… všetky decká… veď vieš. Počkajú. A potom o polnoci… zoberú si nože alebo búchačky. Veď vieš. A potom vojdeme do izby rodičov, kým budú spať, a…“ Cole sa znovu zosypal, no Matt si všimol, že poslednú vetu aspoň povedal v prvej osobe množného čísla.

Pokojne, vyrovnane prehovorila Meredith: „Deti zabijú rodičov, je tak?“

„Už nám ukázal, kam máme sekať a bodať. Alebo ak by sme mali búchačku…“

Mattovi to stačilo. „Môžeš tu zostať. V pivnici,“ dodal. „A tu sú amulety, pokojne sa nimi oblep, ak si myslíš, že ti niečo hrozí.“ Podal Colovi balíček lepiacich lístočkov.

„Len sa neboj,“ pridala sa Meredith, kým pani Flowersová vošla dnu s tanierom plným klobások a pečených zemiakov. Porcia bola určená pre Cola a Mattovi by nad ňou boli za iných okolností tiekli slinky.

„Je to presne ako na tom japonskom ostrove,“ hlesol. „Shinichi a Misao to spôsobili tam a spôsobia to znovu. U nás.“

„Podľa mňa sa nám kráti čas. Už sa vlastne začal deň, ktorý sa skončí Poslednou polnocou. Je totiž takmer pol druhej ráno,“ povedala Meredith. „Nemáme ani celých dvadsaťštyri hodín. Mali by sme buď vypadnúť z Fell’s Church, alebo spraviť niečo, čo vyvolá súboj.“

„Súboj? Bez Eleny, bez Damona, bez Stefana?“ krútil hlavou Matt. „Povraždili by nás. Nezabudni, čo sa stalo šerifovi Mossbergovi.“

„On nemal toto.“ Meredith vyhodila do vzduchu bojovú palicu, šikovne ju zachytila a položila si ju vedľa seba.

Matt neprestal krútiť hlavou. „Shinichi ťa aj tak zabije. Alebo ťa zabije nejaké malé decko, ktoré sa naučilo strieľať tým, čo našlo u ocka v skrini.“

„Niečo urobiť musíme.“

Matt sa pokúsil rozmýšľať. Rozbolela ho hlava. Napokon ticho povedal: „Keď som bol po bylinky, vzal som odtiaľ aj hviezdnu guľu, ktorá patrila Misao.“

„To nemyslíš vážne. Akože Shinichi ju nenašiel?“

„Nie. A možno by sme s ňou mohli niečo skúsiť.“

Matt pozrel na Meredith, Meredith pozrela na pani Flowersovú. Pani Flowersová nadhodila: „Čo keby sme tú tekutinu z nej rozliali do rôznych častí mesta? Kvapku sem, kvapku tam? Poprosíme Silu, ktorá sa v nej ukrýva, aby chránila mesto. Možno nás vypočuje.“

„Presne preto sme tie hviezdne gule od Shinichiho a Misao chceli. Hviezdne gule totiž ovládajú svojich vlastníkov. Tak tvrdí legenda.“

„Možno je to zastarané, ale súhlasím.“

„Tak sa do toho hneď dajme,“ vyhlásila Meredith.

Matt zašiel po hviezdnu guľu, ktorú vzali Misao. Bola takmer prázdna, len na samom dne zostalo trošku tekutiny.

„Po Poslednej polnoci si ju Misao plánuje naplniť energiou z množstva životov, ktoré tu vyhasnú,“ podotkla Meredith.

„Nuž, tak na to jej nedáme šancu,“ odsekol Matt. „Keď skončíme, nádobu zničíme.“

„Mali by sme si pohnúť,“ starostila sa Meredith. „Pozháňajme zbrane – niečo strieborné, niečo dlhé a ťažké, niečo ako žehličku. Shinichiho krpaté zombie sa nebudú radovať – a ktovie, koho okrem nich má ešte na svojej strane?“

10

Elena sa prebudila. Bola stuhnutá, ubolená. No neprekvapilo ju to. Ležali na nej až traja ľudia.

Elena? Počuješ ma?

Stefan?

Áno! Už si sa prebudila?

Všetko ma bolí… je mi horúco.

Prerušil ju iný hlas. Počkaj chvíľku a bude po bolesti. Elena cítila, ako sa Damon odsúva. Na jeho miesto sa skotúľala Bonnie.

Stefan sa k nej ešte chvíľu túlil. Elena, prepáč mi to. Vôbec som si neuvedomil, v akom si stave. Vďaka Bohu, že tu bol Damon. Môžeš mi odpustiť?

Elena sa aj napriek teplu pritisla k nemu. Ak mi ty odpustíš, že som nás všetkých ohrozila. Urobila som to, však?

Neviem. Je mi to jedno. Viem len to, že ťa ľúbim.

Prešlo niekoľko minút, kým sa prebudila aj Bonnie. Chabo sa ozvala: „Hej! Čo robíš v mojej posteli?“

„Vstávam z nej,“ odvetila Elena a pokúsila sa prekotúľať na bok a zodvihnúť sa. Svet sa okolo nej krútil. Jej sa točila hlava a bola celá dobitá. Stefan však bol stále nablízku, držal ju a podopieral ju, keď jej hrozil pád. Pomohol jej obliecť sa a podarilo sa mu to bez toho, aby mala pocit, že je z nej bábätko. Skontroloval jej ruksak, ktorý sa, našťastie, akýmsi zázrakom do vody neponoril, a potom z neho vybral všetko ťažké. Čo vybral, to si dal do vlastného nákladu.

Elena sa trochu najedla, skontrolovala thurgy – obidve – a hneď sa cítila lepšie. Zvieratá naťahovali dvojité choboty a olamovali z holých stromov konáre alebo nimi odhŕňali sneh a pod ním zhľadúvali suchú trávu. Vyzeralo to, že ani jedno z nich sa nechystá uhynúť.

Elena vedela, že ju všetci pozorujú a odhadujú, na čo jej ešte dnes postačia sily. Preto chvatne dopila čaj ohriaty na ohni z trusu a usilovala sa utajiť, že sa jej trasú ruky. Donútila sa zjesť trochu usušeného mäsa a najveselším tónom, akého bola schopná, vyhlásila: „Tak čo teraz?“

Ako sa cítiš? telepaticky sa jej spýtal Stefan.

„Som trochu dolámaná, ale dám sa do poriadku. Všetci asi očakávate, že dostanem zápal pľúc, ale aha, ani len nekašlem.“

Damon pozrel spod privretých viečok na Stefana, vzal ju za obe ruky a zadíval sa na ňu. Nemohla – neodvážila sa – opätovať mu pohľad, tak pozrela na Stefana. Ten sa ju očami pokúšal upokojiť.

Damon prudko pustil Elenine ruky. „Zašiel som tak ďaleko, ako som mohol. Ty sám iste vieš, ako ďaleko to je,“ povedal Stefanovi. „Je zdravá, nos má mokrý a kožuch sa jej leskne.“

Stefan naňho zagánil, akoby mu chcel vraziť, no Elena ho chytila za ruku. „Som zdravá,“ zdôraznila. „Takže to sú dva hlasy za to, aby som sa ďalej pokúšala o záchranu Fell’s Church.“

„Vždy som ti veril,“ riekol Stefan. „Ak si myslíš, že môžeš pokračovať, tak môžeš pokračovať.“

Bonnie smrkla. „No už neriskuj, dobre?“ nástojila. „Vieš, ako si ma vystrašila?“

„Je mi to naozaj ľúto,“ nežne odvetila Elena a znovu bolestne pocítila prázdno, ktoré medzi nimi vytvorila neprítomnosť Meredith. Teraz by Meredith pomohla Bonnie aj jej. „Tak čo, ideme ďalej? A kam máme vlastne namierené? Som dosť dezorientovaná.“

Damon sa postavil. „Podľa mňa treba ísť rovno za nosom. Chodník je užší, ako bol, a ktovie, aká skúška nás najbližšie očakáva.“

Chodník bol naozaj úzky a ešte ho zakrývala aj hmla. Tak ako predtým, hmla sa začala ako útržky gázy a skončila sa ako biela páska na očiach. Elena dovolila Stefanovi, ktorý mal reflexy ako mačkovitá šelma, nech ide prvý a držala sa jeho vaku. Zozadu sa jej prichytila Bonnie. Elena si pomyslela, že ak sa budú ešte chvíľu trmácať v tej oslepujúcej bielobe, začne vrieskať. A potom sa hmla rozostúpila.

Boli takmer na vrchole akejsi hory.

Elena sa rozbehla za Bonnie, ktorá vyštartovala prvá za lákadlom číreho vzduchu. Bola akurát taká rýchla, aby zachytila Bonnie za ruksak a strhla ju naspäť, tesne pred miestom, kde sa končila pevná pôda.

„Ani náhodou!“ skríkla Bonnie a spod nej vyletela ozvena. „V nijakom prípade cez to neprejdem!“

To bol kaňon, nad ktorým visel veľmi úzky most.

Kaňon mal biele steny, ktoré boli hore pokryté námrazou, no keď Elena zovrela ľadové stĺpiky mosta a nahla sa dopredu, uvidela na dne ľadovcovú modrú a zelenú farbu. Do tváre sa jej zaprel chladný vietor.

Medzera medzi týmto kúskom sveta a tým oproti, ktorý mali rovno pred sebou, nemohla byť širšia ako sto metrov.

Elena zdvihla zrak od tienistých hĺbok k biednemu mostu vyrobenému z drevených dosiek. Bol dosť široký iba pre jedného človeka. Kde-tu ho držali laná, ktoré na stenách kaňonu pridržiavali kovové skoby zatlčené do holej zľadovatenej skaly.

Most sa klenul nadol a potom zase nahor. Už pri pohľade naň sa oči cítili ako na nejakej adrenalínovej atrakcii. Jediný problém bol, že tu nik neponúkal bezpečnostný pás, sedadlo, zábradlia a nestál tu ani uniformovaný strážnik a nerecitoval: „Ruky a nohy musia byť po celý čas vnútri!“ Namiesto zábradlia sa po ľavej strane mosta vinulo jediné lano ovinuté popínavými rastlinami.

„Aha,“ povedal Stefan ticho a dôrazne. Také odhodlanie mu Elena počula v hlase prvý raz. „Môžeme sa držať jeden druhého. A postupne, veľmi pomaly, prejdeme po moste.“

„NIEEE!“ Bonnie do toho slova vložila paranormálnu silu výkriku, ktorá Elenu takmer ohlušila. „Nie, nie, nie, nie, NIE! Vy tomu nerozumiete! Ja to nezvládnem!“ Hodila na zem ruksak.

Vzápätí spustila naraz plač i smiech, dokonalý hysterický záchvat. Elena si pomyslela, že najlepšie by bolo vychrstnúť jej do tváre vodu. A ešte radšej by sa hodila na zem k nej a vrieskala: „Ani ja! Je to šialenstvo!“ No načo by to bolo dobré?

O niekoľko minút Damon, akoby sa žiadny záchvat neodohral, ticho niečo hovoril Bonnie. Stefan nervózne chodil do kruhu. Elena sa pokúšala vymyslieť plán A, kým v hlave jej vyspevoval tenký hlások: Nezvládneš to, nezvládneš to, ani ty to nezvládneš.

Je to iba fóbia, vravela si. Možno by Bonnie mohli od toho strachu odučiť, keby… keby mali k dispozícii rok alebo dva.

Stefan sa na svojej kruhovej trase ocitol pri nej a spýtal sa: „A ako si na tom s výškami ty, láska?“

Elena sa rozhodla pre masku statočnosti. „Neviem. Myslím, že to zvládnem.“

Stefan sa zatváril, že ho to teší. „Kvôli mestu.“

„Áno… ale škoda, že tu nič nefunguje. Mohla by som vyskúšať krídla, ale neviem ich tu ovládať…“

Taká mágia je tu jednoducho nedostupná, v mysli jej zarezonoval Stefanov hlas.

Hm, ale telepatia dostupná je. Aj ty ma predsa počuješ, nie?

„Ovplyvni Bonnie! Nech si myslí, že je povrazolezkyňa, že od detstva vystupuje v cirkuse. Len si daj pozor, aby na moste príliš neposkakovala, lebo nás ostatných zhodí dolu.“

S takou rozžiarenou tvárou vyzeral Stefan… až príliš dobre. Zovrel Elenine ruky, zakrútil ju okolo seba, akoby nič nevážila, zdvihol ju zo zeme a pobozkal.

Pobozkal ju.

Stále ju bozkával, až mala Elena pocit, že jej duša unikne cez končeky prstov.

Nemali to spraviť pred Damonom. No eufória zahmlila Elene úsudok a ona sa neovládla.

Neskúšali hlbokú sondu do mysle, ale zostala im iba telepatia a tá bola rozohriata, úchvatná, a na okamih ich zanechala v objatí, rozosmiatych, dychčiacich, s elektrickými iskrami, ktoré preskakovali medzi ich telami. Elena mala rozhodne pocit, že dostala poriadny zásah.

Odtiahla sa, ale už bolo neskoro. Ich vzájomný pohľad trval pridlho a Elene sa od strachu rozbúchalo srdce. Cítila na sebe Damonovo gánenie. Sotva zašepkala: „Povieš im to?“

„Áno,“ ticho odvetil Stefan. „Poviem.“ No nepohol sa, kým sa neobrátila Damonovi a Bonnie chrbtom.

Potom sa obzrela ponad plece a napla sluch.

Stefan sa posadil k vzlykajúcej dievčine a povedal: „Bonnie, pozri sa na mňa, prosím. Viac nechcem. Sľubujem ti, že nebudeš musieť prejsť po tom moste, len ak by si sama chcela. A nemusíš ani prestať plakať, len sa mi pozri do očí. Pozrieš? Dobre. A teraz…“ Hlas a ešte aj tvár sa mu mierne zmenili, boli náhle dôraznejšie ako u hypnotizéra. „Vôbec sa nebojíš výšok, však? Si akrobatka, ktorá vie prejsť po povraze ponad Grand Canyon a ani okom nežmurkne. Si najlepšia z celej rodiny Lietajúcich McCulloughovcov, a tí sú najlepší na svete. A teraz sa rozhoduješ, či prejdeš po drevenom moste. Ak áno, tak nás ostatných povedieš. Budeš našou vodkyňou.“

Bonnie počúvala Stefana. Aj jej sa pomaly premieňala tvár. Opuchnuté oči pozerali do Stefanových, akoby načúvala niečomu, čo znelo iba v jej hlave. A nakoniec, keď Stefan vyslovil poslednú vetu, vyskočila a smelo sa pozrela na most.

„Fajn, tak poďme!“ zvolala a zdvihla ruksak. Elena za ňou iba bezmocne civela.

„Zvládneš to?“ opýtal sa Stefan a pozrel na Elenu. „Pustíme ju prvú, pretože naozaj nemôže spadnúť. Ja pôjdem za ňou. Elena môže ísť po mne a držať sa môjho opaska a spolieham sa na teba, Damon, že ju udržíš. Najmä ak by zamdlievala.“

„Udržím ju,“ ticho odvetil Damon. Elena chcela poprosiť Stefana, aby aspoň trochu ovplyvnil aj ju, ale už sa to všetko dalo do pohybu a bolo to rýchle. Bonnie stála na moste a počkala, len keď ju Stefan privolal. Stefan pozeral za seba na Elenu a hovoril: „Dá sa ti dobre zachytiť?“ Damon stál za Elenou, mocnú ruku jej kládol na plece a vravel: „Pozeraj iba pred seba, nikdy nie dole. S mdlobami si starosti nerob, ja ťa zachytím.“

No aj tak to bol biedny drevený most a Elena zistila, že stále pozerá nadol a že žalúdok sa jej vznáša kdesi mimo tela, nad hlavou. Jednou rukou kŕčovito zvierala Stefanov opasok, druhou lano.

Prišli k miestu, kde sa jedna doska odpojila a vypadla a dosky z oboch strán medzery vyzerali, akoby ju chceli každú chvíľu nasledovať.

„Hej, dajte si pozor!“ zvolala Bonnie, rozosmiala sa a preskočila naraz všetky tri nebezpečné úseky.

Stefan prvú labilnú dosku prekročil, prekročil aj medzeru po tej chýbajúcej a položil nohu na vedľajšiu.

Prask!

Elena nezvrieskla – na to jej nezostalo síl. Nemohla sa tam pozrieť. Ten zvuk jej zatvoril oči.

A nemohla sa pohnúť. Nehla ani prstom. A už vôbec nevládala zdvihnúť nohu.

Okolo pása pocítila Damonove ruky. Obidve. Chcela sa oňho oprieť ako už toľkokrát.

Lenže Damon jej čosi šepkal, slová ako zaklínadlá, ktoré dovolili jej nohám, aby sa prestali triasť a kŕčovito napínať, ktoré jej dokonca dovolili spomaliť dýchanie, aby nezamdlela. A vtedy ju už dvíhal a Stefanove ruky sa ocitli na nej. Chvíľu ju držali veľmi pevne obaja. Potom jej váhu prevzal Stefan a jemne ju položil na pevné dosky.

Elena sa ho chcela držať ako medvedík koala, ale vedela, že to nesmie urobiť. Obaja by spadli. A tak z hĺbok svojho ja, o ktorých dosiaľ netušila, vytiahla odvahu podoprieť vlastnú váhu vlastnými nohami. Nahmatala lano.

Potom zdvihla hlavu a čo najhlasnejšie zašepkala: „Pokračuj. Musíme urobiť miesto Damonovi.“

„Áno,“ zašepkal Stefan. No zároveň ju pobozkal na čelo, bol to rýchly bozk ochrancu, kým sa obrátil a vykročil za netrpezlivou Bonnie.

Za sebou Elena počula – a cítila – Damonov mačací skok cez dosky.

Elena zdvihla pohľad a uprela ho znovu na Stefanovo temeno. Nedokázala zmerať všetky city a pocity, ktoré v tejto chvíli prežívala: lásku, hrôzu, úžas, vzrušenie. A, samozrejme, vďačnosť.

Neodvážila sa obrátiť hlavu a pozrieť na Damona, ale presne to isté cítila aj k nemu.

„Už len pár krokov,“ opakoval. „Už len pár krokov.“

O kratučkú večnosť stáli na pevnej zemi, boli oproti stredne veľkej jaskyni a Elena klesla na kolená. Dvíhal sa jej žalúdok, bolo jej mdlo, ale aj tak sa pokúsila poďakovať Damonovi, keď po zasneženom horskom chodníku prechádzal popri nej.

„No čo, stála si mi v ceste,“ odsekol a v tých slovách bol chlad ako vo vetre. „Keby si bola spadla, rozhojdala by si celý most. A mne sa dnes určite nechce umierať.“

„Čo jej to hovoríš? Čo si to povedal?“ Stefan, ktorý bol o niečo ďalej, dobehol naspäť. „Čo ti povedal?“

Damon si na dlani zhľadúval zapichnuté tŕne z liany. Ani nezdvihol pohľad, keď odpovedal: „Povedal som jej pravdu, to je všetko. Doteraz si na tejto výprave pripísala samé zlé body. Dúfajme, že ak sa budeme vracať, pustia nás ešte cez Bránu. Ak totiž hodnotia pocestných podľa výkonu, tak sme to pobabrali. Alebo mám povedať, kto konkrétne to pobabral?“

„Zavri ústa, lebo ti ich zavriem ja,“ povedal Stefan hlasom, aký od neho Elena ešte nikdy nepočula. Bez slova ho pozorovala. Akoby za sekundu vyrástol o desať rokov. „Neopováž sa s ňou alebo o nej ešte niekedy takto hovoriť, Damon!“

Damon naňho chvíľu hľadel, zreničky sa mu sťahovali. Potom povedal: „Kašlem na to,“ a odkráčal.

Stefan sa sklonil a objal Elenu. Držal ju v náručí, kým triaška pominula.

A je to, pomyslela si Elena. Zovrela ju ľadová zúrivosť. Damon k nej nemá rešpekt, nemá rešpekt k nikomu okrem seba. Ona nemôže ochrániť Bonnie pred jej vlastnými citmi – a nemôže zabrániť Damonovi, aby Bonnie urážal. Nemôže zabrániť Bonnie, aby mu večne odpúšťala. No ona, Elena, s Damonom končí. Táto urážka znamená koniec.

Keď kráčali jaskyňou, znovu sa okolo nich zniesla hmla.

11

„Damon to tak nemyslí, keď… keď je na nás taký hnusný,“ vyletelo z Bonnie. „On len… často má pocit, že sme všetci traja proti nemu a…“

„A kto s tým začal? Už vtedy, keď nás niesli thurgy,“ skočil jej do reči Stefan.

„Viem, no toto je niečo iné,“ pokorne odvetila Bonnie. „Odkedy sú tu len sneh, skaly a ľad, tak je… neviem. Je napätý. Niečo nie je v poriadku.“

„Je hladný,“ povedala Elena, ohromená tou náhlou pravdou. Dvaja upíri už teraz nemali čo loviť. Nemohli, tak ako líšky, žiť na hmyze a myšiach. Samozrejme, lady Ulma im pribalila veľa Čiernej mágie, tej jedinej tekutiny, ktorá mohla do istej miery nahradiť krv. No ich zásoby sa zmenšovali, a to ešte museli pamätať na spiatočnú cestu.

Odrazu si Elena uvedomila, čo jej urobí dobre.

„Stefan,“ zapriadla a stiahla ho do výklenku pri vstupe do jaskyne. Zložila si z hlavy kapucňu a odhrnula šál, obrátila k nemu hrdlo zboku. „Prosím, nech ťa nemusím dlho prehovárať,“ šepla. „Nevydržím čakať.“

Stefan jej pozrel do očí a vyčítal z nich vážny úmysel a odhodlanie. Pobozkal jednu ruku v rukavici.

„Viem, že už prešlo dosť času. A vlastne… no, inak by som sa o to ani nepokúsil,“ odvetil šeptom. Elena zaklonila hlavu, Stefan si zastal tak, aby ju chránil pred vetrom, a bolo jej takmer teplo. Pocítila krátku počiatočnú bolesť a potom už Stefan pil a mysle im skĺzli dohromady a spojili sa ako dve kvapky na okne.

Vypil veľmi málo krvi. Len toľko, koľko potrebovali jeho oči na premenu z pokojných zelených jazierok na iskriace, zurčiace potôčiky.

No potom mu pohľad znovu znehybnel. „Damon,“ pošepol. Nedokončil, bolo mu to trápne.

Čo mala povedať? Že s Damonom práve skončila? Veď si mali na tejto ceste pomáhať, prekonávať skúšky pomocou odvahy a ostrovtipu. Ak teraz Damona odmietne, bude to znamenať, že znovu zlyhala?

„Tak ho sem rýchlo pošli,“ hlesla. „Kým si to nerozmyslím.“

O päť minút bola Elena znovu schúlená vo výklenku a Damon jej s chirurgickým odstupom i presnosťou nakláňal hlavu, potom z ničoho nič vyrazil vpred a zaboril tesáky do vystupujúcej žily. Elena vytreštila oči.

Pohryznutie, ktoré až tak bolí – no, nezažila to od čias, keď bola ešte hlúpa, nepripravená a z celej sily bojovala, aby sa vyslobodila.

A pokiaľ šlo o Damonovu myseľ, ukázal jej oceľovú stenu. Hoci toto bola od nej len splnená povinnosť, aj tak dúfala, že pri kŕmení uvidí malého chlapca, ktorý žil v najväčšej hĺbke Damonovej duše, toho, ktorý bol nedobrovoľným pozorovateľom a strážcom všetkých Damonových tajomstiev. Tú oceľ však ničím nenarušila.

Po minúte či dvoch Stefan schytil Damona a odtrhol ho od nej, vôbec nie jemne. Damonovi sa nechcelo, mrzuto sa vystrel a utieral si ústa.

„Si v poriadku?“ ustaraným šepotom sa na ňu obrátila Bonnie, kým Elena v lekárničke od lady Ulmy zhľadúvala štvorček gázy, aby si ho priložila na nezahojené rany.

„Už mi bolo aj lepšie,“ krátko odvetila a znovu sa zahalila do šálu.

Bonnie vzdychla. „V skutočnosti sem mala ísť Meredith.“

„Iste, no Meredith musí byť zároveň vo Fell’s Church. Len dúfam, že vydržia dosť dlho, aby sme stihli prísť za nimi.“

„Ja len dúfam, že sa vôbec vrátime s niečím, čo im pomôže,“ dodala Bonnie.

Meredith a Matt od druhej ráno do úsvitu oblievali drobnými kvapôčkami z hviezdnej gule ulice mesta a prosili prítomnú Silu, aby im pomohla bojovať proti Shinichimu. Pri tomto rýchlom presúvaní po všetkých štvrtiach získali nečakanú posilu: deti. Nie tie šialené. Normálne decká, ktoré sa báli svojich súrodencov a rodičov, neodvážili sa ísť domov, pretože tam videli príšerné veci. Meredith a Matt ich napchali do ojazdeného tereniaku, ktorý patril Mattovej mame, a doviezli ich do Mattovho domu.

Dohromady takto nazbierali vyše tridsať detí od piatich do šestnástich rokov. Deti sa báli hrať, báli sa rozprávať, báli sa o čokoľvek požiadať. No pojedli všetko, čo pani Flowersová vytiahla z Mattovej chladničky a špajzy a tiež z opustených susedných domov – všetko, čo ešte nebolo pokazené.

Matt sa díval, ako si desaťročné dievčatko plnými hrsťami strká do úst biely chlieb bez masla, žuje, lačne pregĺga a po ufúľaných lícach jej stekajú slzy. Ticho povedal Meredith: „Myslíš, že tu máme aj nejakých posadnutých?“

„Na to dám krk,“ odvetila rovnako ticho. „No čo s tým urobíme? Cole nám nevie pomôcť. Musíme sa len modliť, aby nám deti, ktoré nie sú posadnuté, pri útoku Shinichiho zombíkov pomohli.“

„Myslím, že ak na nás zaútočia posadnuté deti so zbraňami, najlepšiu šancu nám poskytne útek.“

Meredith roztržito prikývla, ale Matt si všimol, že všade so sebou nosí bojovú palicu. „Mám pre ne pripravený taký malý test. Každému dám na telo lepiaci lístok a uvidíme, čo sa stane. Decká, ktoré spravili niečo, čo teraz ľutujú, možno dostanú hysterický záchvat, decká, ktoré sú len vydesené, to možno trochu posmelí, a pokiaľ ide o posadnutých – tí asi buď zaútočia, alebo ujdú.“

„To chcem vidieť.“

Meredithin test napokon odhalil iba dvoch posadnutých, trinásťročného chalana a pätnásťročné dievča. Obaja vrieskali a s nenormálnym škriekaním vystrelili z domu. Matt ich ani nestihol zastaviť. Keď sa všetko skončilo a staršie deti utešovali tie mladšie, Matt a Meredith dokončili debnenie okien a pomedzi dosky napchali amulety. Celý večer zháňali jedlo, pýtali sa detí na Shinichiho a na Poslednú polnoc a pomáhali pani Flowersovej ošetrovať zranenia. Stále sa usilovali mať niekoho na stráži, no keďže boli od pol druhej ráno na nohách, zmáhala ich únava.

O trištvrte na jedenásť prišla Meredith za Mattom, ktorý práve čistil odreniny plavovlasému osemročnému dieťaťu. „Fajn,“ riekla ticho, „vezmem si auto a idem po nové amulety, ktoré nám mala pripraviť pani Saitouová. Neprekáža, ak si vezmem Tesáka?“

Matt pokrútil hlavou. „Nie, pôjdem ja. Saitouovcov poznám lepšie než ty.“

Meredith si odfrkla spôsobom, ktorý by u menej elegantnej mladej dámy asi pripomínal rázne potiahnutie nosom. „Ja ich poznám dosť dobre na to, aby som povedala: Prepáčte, Inari-Obaasan, prepáčte, Orime-san, ale my sme tie večné otravy, ktoré od vás vypytujú množstvá amuletov proti zlu, dúfam, že vás to príliš neobťažuje…“

Matt sa usmial, pustil dieťa z rúk a povedal: „No, možno by ich to obťažovalo menej, keby si im nekomolila mená. Vieš, že Obaasan znamená stará mama?“

„Jasné.“

„A že san je len také to oné, čo sa dáva za menom, ak chceš byť zdvorilá.“

Meredith prikývla a dodala: „Oné, čo sa dáva za menom, sa nazýva zdvorilostná prípona.“

„Hej, hej, ale aj keď hovoríš ako slovník cudzích slov, ich mená si poplietla. Stará mama našej Isobel sa volá Orime a jej dcéra, Isobelina mama, je tiež Orime. Takže Orime-Obaasan a Orime-san.“

Meredith vzdychla. „Počuj, Matt, ja a Bonnie sme sa s nimi zoznámili už skôr. Vtedy sa stará mama predstavila ako Inari. Viem, je trochu vyšinutá, ale hádam vie, ako sa volá, nie?“

„Lenže keď sa predstavovala mne, povedala nielen to, že sa volá Orime, ale že jej dcéra dostala meno po nej. Ako mi to vysvetlíš?“

„Matt, mám si doniesť notebook? Je v penzióne.“

Matt sa krátko a ostro zasmial, no vyznelo to skôr ako vzlyk. Poobzeral sa, či nablízku nie je pani Flowersová, a šeptom vysvetlil: „Tvoj notebook bude niekde pri zemskom jadre. Obývačka totiž prestala existovať.“

Meredith bola chvíľu očividne šokovaná, no hneď vzápätí sa zamračila. Matt sa tiež mračil ako sto čertov. Nebol to dobrý pocit, keď vedeli, že práve oni dvaja sa zriedka zvykli hádať. A teraz Matt takmer rozoznával iskry zlosti lietajúce medzi nimi vo vzduchu. „Fajn,“ prevrátila oči Meredith. „Pôjdem tam a vypýtam si Orime-Obaasan, a ak sa mi vysmejú, poviem, že za to môžeš ty, lebo si ma poplietol.“

Matt pokrútil hlavou. „Nik sa ti nevysmeje, pretože tak je to správne.“

„Matt,“ zafučala Meredith, „toľko som surfovala po internete a hľadala tam všetko možné, že aj to meno Inari poznám. Niekde som naň narazila. A určite by som si to bola vtedy… uvedomila…“ Stíchla. Keď na ňu Matt pozrel, mykol sa. Meredith bola v tvári biela ako krieda a prudko dýchala.

„Inari…“ šepla. „Poznám to meno, ale…“ Zdrapila Matta za zápästie tak silno, až ho to zabolelo. „Matt, počítač ti úplne skapal?“

„No jasné, keď vypadla elektrina, zhasol aj on. A už nefunguje ani len generátor.“

„Máš mobil, ktorý sa dá pripojiť na internet, nie?“

Zúfalý tón jej hlasu konečne donútil Matta, aby ju bral vážne. „Jasné,“ odvetil, „no batéria je kaput už najmenej deň. Bez elektriny ju nedobijem. A mama si vzala svoj mobil, pretože bez neho nemôže žiť. Stefan a Elena asi nechali svoje veci v penzióne…“ Pokrútil hlavou, len čo si všimol záblesk nádeje v kamarátkiných očiach, a šeptom doložil: „No, skôr tam, kde predtým stál penzión.“

„Preboha, musíme nájsť počítač alebo mobil, ktorý funguje! Musíme! Potrebujem len minútu!“ Meredith sa takmer zadúšala slovami. Odtrhla sa od Matta a začala nervózne pochodovať dookola, akoby skúšala pokoriť svetový rekord v rýchlej chôdzi.

Matt na ňu nechápavo hľadel. „Prečo?“

„Pretože musíme. Potrebujem ten počítač, iba na minútku!“

Matt len krútil hlavou. „Mohli by sme sa spýtať deciek,“ povedal napokon.

„Aha, decká! Niektoré má určite funkčný mobil! Poď, Matt, musíme ísť za nimi hneď teraz!“ Zastala a zachrípnuto dodala: „Modlím sa, aby si mal pravdu a aby som sa ja pomýlila.“

„Ha?“ Matt netušil, o čo tu ide.

„Vravím, že sa modlím, aby som sa pomýlila! A ty sa tiež modli, Matt, prosím ťa!“

12

Elena čakala, kedy sa rozptýli hmla. Objavila sa postupne ako vždy a ju už začínala strašiť otázka, či hmla vôbec niekedy odíde, alebo či je to ďalšia skúška na ich púti. A tak, keď si náhle uvedomila, že pred sebou vidí Stefanovu košeľu, srdce jej zaplesalo. Tešila sa, že v poslednom čase nič nepokazila.

„Už to vidím!“ povedal Stefan a pritiahol ju k sebe. A šeptom dodal: „Voilà.“

Damon neskákal. Kráčal. No Elena uháňala k Bonnie a všimla si jeho tvár, keď to zazrel.

Pred nimi stál akýsi malý zámok, či skôr veľká brána ozdobená vežami, ktoré sa zabodávali do nízkych oblakov zhrčených okolo nich. Na obrovských dverách, čiernych ako žúžoľ a neurčito pripomínajúcich vchod do katedrály, bol nejaký nápis, ale Elena ešte nikdy nezazrela nič podobné tým pokrúteným znakom, nech už patrili k akémukoľvek jazyku.

Z oboch strán budovy stáli čierne hradby, takmer rovnako vysoké ako veže. Elena pozrela doľava aj doprava a uvedomila si, že sa tiahnu, kam oko dovidí. Bez mágie ich neprekonajú…

To, čo dievčatko s chlapcom v tej rozprávke odhalilo až po nekonečnom kráčaní popri hradbách, oni našli hneď: dokráčali k tomu ako slepé kury k zrnu.

„Je to Brána siedmich pokladov, však, Bonnie? Však je to tak? Dívaj sa!“ vykríkla Elena.

Lenže Bonnie sa už dívala, obe dlane na srdci, výnimočne onemená od úžasu. Elena videla, ako útle dievča klesá na kolená do ľahkého prachovitého snehu. Odpovedal jej Stefan. Zdvihol zároveň Bonnie aj Elenu a rozkrútil ich okolo seba. „Áno, je!“ zvolal, práve keď Elena vravela: „Je to ona!“ a Bonnie, odborníčka, hlesla: „Ach, naozaj je to ona!“ Na lícach jej mrzli slzy.

Stefan priložil pery Elene k uchu. „Vieš, čo to znamená, však? Ak je toto Brána siedmich pokladov, kde teraz stojíme?“

Elena sa pokúsila ignorovať teplo a mravčenie, ktoré jej vystrelilo z chodidiel pri šteklení Stefanovho dychu na uchu. Pokúsila sa sústrediť na otázku.

„Pozri sa hore,“ nadhodil Stefan.

Poslúchla. A zalapala po dychu.

Nad nimi nevisela ani záclona z hmly, ani neustávajúca žiara šarlátového slnka, ktoré neprestáva zapadať. Boli tam tri mesiace. Jeden obrovský, zakrýval vari aj šestinu oblohy, vírilo v ňom biele a belasé svetlo, na okrajoch bol zahmlený. Pred ním visel krásny striebristý mesiac, asi o štvrtinu menší.

A najvyššie bol tretí mesiac, celkom maličký, biely ako diamant, ktorý sa akoby náročky držal ďalej od tých dvoch. Všetky tri boli polovičné, všetky tri vydávali nežné, upokojujúce svetlo, ktoré zalievalo sneh okolo Eleny.

„Sme v Podsvetí,“ šokovane hlesla Elena.

„Ach… je to ako v tej rozprávke,“ zhíkla Bonnie. „Presne. Ešte aj ten nápis! Ešte aj množstvo snehu!“

„Presne ako v tej rozprávke?“ zaujímal sa Stefan. „A čo fázy mesiacov? Aké boli vtedy?“

„Presne takéto.“

Stefan prikývol. „Aj som si to myslel. Tá rozprávka, to bolo proroctvo, ktoré si uzrela, aby si nám pomohla nájsť najväčšiu hviezdnu guľu, akú kedy vyrobili.“

„Tak poďme dnu!“ vychytila sa Bonnie. „Iba tu márnime čas!“

„Dobre, ale majme sa na pozore. Nemôžeme dopustiť, aby sa teraz niečo pokazilo,“ upozornil ich Stefan.

Vošli do Brány siedmich pokladov v tomto poradí: Bonnie, ktorá zistila, že čierne vráta sa otvoria pri ľahkom dotyku, ale že po prechode do tmy z ostrého slnečného svetla nič nevidí; Stefan a Elena, ruka v ruke; a Damon, ktorý dlho čakal vonku – Elena si pomyslela, že chce vyzerať, akoby ani neprišiel s nimi.

Za dverami utrpeli najpríjemnejší šok od chvíle, keď si privlastnili centrálny kľúč kitsune.

„Strelec! Strelec!“ skríkla Bonnie, len čo sa jej oči trochu prispôsobili. „Elena, pozri, tam je Strelec! Strelec, ako sa máš? Čo tu robíš? Vieš, ako sa tešíme, že sme ťa stretli?“

Elena dvakrát zažmurkala a šerý interiér osemuholníkovej miestnosti sa jej zaostril pred očami. Obišla jediný kus nábytku, ktorý tam bol, veľký stôl uprostred. „Strelec, vieš, ako dlho sme sa nevideli? Vieš, že Bonnie takmer predali na verejnej dražbe otrokov? Vieš, čo sa jej snívalo?“

Strelec vyzeral presne tak, ako si ho Elena pamätala. Bronzové, dokonale vypracované svalnaté telo, ako predloha pre nejakého Titana, odhalený hrudník a bosé nohy, čierne levisky, dlhé špirálovito zakrútené kadere bronzových vlasov a čudesné bronzové oči, ktoré vedeli sekať oceľ alebo žiariť nehou baránka.

„Mes deux petits chatons,“ povedal. „Moje mačiatka, vy ste ma teda prekvapili! Sledoval som vaše dobrodružstvá. Strážcovi brány nezostáva veľa zábavy a nemôžem ani opustiť túto pevnosť, ale vy ste boli nesmierne statočné i zábavné. Je vous félicite.“ Pobozkal Elene ruku, potom aj Bonnie, vzápätí objal Stefana a na pozdrav ho pobozkal na obe líca. Vrátil sa na stoličku za stolom.

Bonnie vyliezla na Strelca ako naozajstné mačiatko. „Vzal si hviezdnu guľu od Misao, keď bola plná Sily?“ spýtala sa, len čo si mu kľakla na stehno. „Teda vzal si si z nej polovicu? Aby si sa sem mohol vrátiť?“

„Mais oui, urobil som to. No nechal som trochu aj pani Flowersovej…“

„Vieš, že druhú polovicu použil Damon, keď znovu otváral Bránu? A že ja som dnu spadla s ním, hoci ma so sebou nechcel vziať? A že preto ma takmer predali ako otrokyňu? A že Stefan a Elena za mnou museli prísť, aby sa ubezpečili, že som v poriadku? A že cestou sem Elena takmer spadla z mosta a že nevieme, či to thurgy prežijú? A vieš, že vo Fell’s Church nastáva Posledná polnoc a že sme netušili…“

Stefan a Elena na seba veľavýznamne pozreli. Stefan sa ozval: „Bonnie, musíme položiť Strelcovi veľmi nezdvorilú otázku.“ Zadíval sa na Strelca. „Môžeme vôbec Fell’s Church zachrániť? Máme dosť času?“

„Eh bien. Pokiaľ to viem odhadnúť podľa časovej osi, máte času dosť a ešte niečo navyše. Dosť na pohár Čiernej mágie na rozlúčku. No potom už nesmiete otáľať!“

Elena sa cítila ako pokrkvaný zdrap papiera, ktorý donekonečna vystierajú a uhládzajú. Zhlboka sa nadýchla. Takže to možno zvládnu. V tej chvíli si mohla dovoliť myslieť na etiketu. „Strelec, ako si sa sem vlastne dostal? Alebo tu na nás čakáš?“

„Hélas, nečakám. Poslali ma sem za trest. Dostal som predvolanie, ktoré som nemohol ignorovať, mes amis.“ S povzdychom kývol hlavou. „Nuž, opäť som v nemilosti. Takže momentálne je zo mňa vyslanec v Podsvetí.“ Vláčnym gestom ruky obsiahol celú miestnosť. „Bienvenue.“

Elena mala nástojčivý pocit, že im odteká čas, že strácajú vzácne minúty. Lenže čo ak môže aj Strelec niečo urobiť pre jej mesto? „Naozaj tu musíš zostať?“

„Nuž, ako inak? Až kým sa mon père… môj otec…“ Strelec to vyslovil s mrzutým a zlostným dôrazom, „neobmäkčí. Potom mi povolí vrátiť sa k Pekelnému súdu, alebo skôr ma pustí, aby som šiel svojou cestou a už sa sem nevrátil. Aspoň kým sa nado mnou niekto nezľutuje a nezabije ma.“ Spýtavo pozrel na pútnikov, potom vzdychol. „Tesák a Pazúr sú, dúfam, v poriadku?“

„Keď sme odchádzali, tak v poriadku boli,“ prikývla Elena. Už sa nemohla dočkať, kedy prejdú k najpálčivejším záležitostiam.

„Bien,“ vzdychol Strelec a láskavo si ju premeral pohľadom. „No nemáme vás tu všetkých, prečo?“

Elena sa obzrela na vráta a potom sa znovu zadívala na Strelca. Ten však už volal – hlasom i telepaticky: „Damon, mon poussinet, nechceš sa pripojiť k priateľom?“

Nastalo dlhé ticho, vráta sa otvorili a vošiel náramne namosúrený Damon. Na Strelcovo priateľské uvítanie nereagoval, povedal iba: „Neprišiel som nadväzovať spoločenské styky. Chcem vidieť poklady, a to čím skôr, kým je ešte možné zachrániť Fell’s Church. Na to prekliate zavšivené mesto som nezabudol, ak sa to aj ostatným náhodou podarilo.“

„Alors maintenant,“ urazene zatiahol Strelec. „Prekonali ste skúšky a môžete sa tešiť na poklady. Dokonca sa vám povoľuje používanie mágie, ale netuším, či z nej budete mať úžitok. Všetko závisí od toho, za ktorým pokladom sa vydáte. Félicitations!“

Všetci okrem Damona rozpačito krčili plecami.

„Nuž a teraz,“ pokračoval Strelec, „vám musím ukázať brány. Potom si môžete vybrať. Pokúsim sa to spraviť čo najrýchlejšie, ale dávajte si pozor, s’il vous plait. Keď si zvolíte poklad, iné dvere sa vám už neotvoria.“

Elena sa pristihla, že zviera Stefanovu ruku – a on už siahal k jej ruke. Jedny dvere zasvietili slabým striebristým jasom.

„Za vami,“ povedal Strelec, „je brána, ktorou ste vošli do tejto miestnosti, je tak? A vedľa nej…“ Dvere sa osvetlili a za nimi sa ukázala neuveriteľná jaskyňa. Neuveriteľná preto, že bola plná drahokamov, ktoré sa váľali na zemi a trčali zo stien. Rubíny, diamanty, smaragdy, ametysty… Každý bol veľký ako Elenina päsť a všetky ležali na hromadách, akoby sa im priam núkali.

„Je krásna, ale… pravdaže nie!“ rázne odmietla a chcela položiť ruku na plece Bonnie.

Ožiarili sa druhé dvere, zasvietili ešte väčšmi, až tak, že takmer zmizli. „A tu,“ vzdychol Strelec, „je preslávený raj kitsune.“

Elena voľky-nevoľky vytreštila oči. Pred sebou mala ten najkrajší park, aký kedy videla. V parku bol slnečný deň. V pozadí zurčal malý vodopád a vytváral potôčik, ktorý stekal po zelenom svahu. Priamo pred sebou mala kamennú lavičku, akurát pre dvoch, lavička stála pod stromom, ktorý vyzeral ako čerešňa v plnom kvete.

Kvietky poletovali vo vánku hojdajúcom konáre ďalších čerešní a broskýň, ktoré rástli naokolo, takže vzduchom víril celý dážď lupeňov farby rannej zory. A hoci Elena to miesto videla iba chvíľu, ihneď jej pripadalo dôverne známe. Môže doň len tak vojsť…

„Nie, Stefan!“ Musela ho chytiť za ruku. Chystal sa vojsť do záhrady.

„Čože?“ opýtal sa a potriasol hlavou ako vo sne. „Neviem, čo sa stalo. Len sa mi zamarilo, že idem domov… do dávno strateného domova…“ Hlas mu zlyhal. „Strelec, prosím ťa, pokračuj!“

Ďalšie dvere sa už zažínali a za nimi sa ukazovala iná scéna: rady regálov s fľašami vína Čierna mágia. Elena v diaľke rozoznala vinohrad s ťažkými strapcami, s ovocím, ktoré nikdy neuvidí slnečné svetlo, až kým sa z neho nestane slávny mok, ambrózia upírov.

Všetci už popíjali tento nápoj z pohárov, kam im ho ponalieval Strelec, a tak lákavému hroznu poľahky povedali nie.

Vzápätí sa rozžiarili ďalšie dvere a Elena zhíkla. Bolo tam poludnie. Kam oko dovidelo, rástli vysoké kry posiate ružami s dlhými stonkami – a kvety mali zamatovú čiernu farbu.

Mykla sa a všimla si, že všetci pozorujú Damona, ktorý k ružiam akoby nechtiac vykročil. Stefan vystrel ruku, zabránil mu ísť dnu.

„Neobzrel som si ich ktovieako podrobne,“ hlesol Damon, „no zdalo sa mi, že sú rovnaké ako tá, ktorú som… zničil.“

Elena sa obrátila k Strelcovi. „Sú rovnaké, však?“

„Pravdaže,“ nešťastne prikývol Strelec. „Sú to Polnočné ruže, noir pur. Ten kultivar vložil do kytice biely kitsune. Lenže tieto sú prázdne, viete? Len kitsune do nich vedia vkladať kúzla – napríklad kúzlo, ktoré z upíra sníme kliatbu večnosti.“

Všetci sklamane vzdychli, ale Damon sa ešte väčšmi namosúril. Elena sa chcela ozvať, že Stefan by nemal byť podrobovaný takémuto utrpeniu, no potom sa zamerala na Strelcove slová a ďalšiu bránu a aj sama spoznala príval čisto sebeckej túžby.

„Tuším sa to dá nazvať Fontána večnej mladosti a života,“ povedal Strelec. Elena uvidela ozdobnú fontánu, nad ktorou sa klenula dúha, dielo šumiaceho a striekajúceho prúdu vody. Okolo dúhy poletovali maličké pestrofarebné motýle a pristávali na listoch, čo zdobili zeleňou ovinutú pergolu okolo fontány.

Meredith, ktorá sa vyznačovala chladnou hlavou a priamym logickým uvažovaním, tu nebola, a tak si Elena zaborila nechty do dlaní a čo najrýchlejšie a najdôraznejšie zvolala: „Nie! Ďalšie!“

Strelec už zase rozprával a ona sa donútila počúvať. „Royal Radhika. Kvet, ktorý podľa legiend pred tisícročiami ukradli z Nebeského súdu. Dokáže meniť tvar.“

To sa ľahko povie… ale keď to človek skutočne vidí… a nielen človek…

Elena sa s úžasom prizerala, ako sa za rámom dverí jemne zachvieva asi desiatka hrubých a prepletených stoniek, na ktorých sa takmer vznášali prekrásne kvety bielej kornútovky. Vzápätí pozerala na trs fialiek so zamatovými lístkami a s kvapôčkou rosy žiariacou na lupeni. O minútku sa už stonky prehýbali pod žiarivo krásnymi lilavými papuľkami – a kvapôčka rosy zostala na mieste. Kým si Elena stihla pripomenúť, že sa ich nesmie dotýkať, z papuliek sa stali plne rozvité tmavočervené ruže. Až keď sa ruže premenili na akúsi zlatistú exotickú kvetinu, ktorú Elena nikdy nevidela, musela sa tomu zázraku obrátiť chrbtom.

A narazila na pevnú mužskú hruď. Nemohla ísť ani dozadu, ani dopredu, a nútila sa uvažovať. Polnoc sa blíži a nepríde v podobe ruže. Fell’s Church potrebuje pomoc a ona tu vyvaľuje oči na kvety!

Strelec ju prudko strhol z nôh a povedal: „Ach, pravdaže, je to veľké pokušenie, najmä pre milovníčku krásy, ako si ty, belle madame. Hlúpe je pravidlo, ktoré ti bráni zobrať si čo i len jediný púčik! Lenže, Elena, na svete i tu dole je ešte čosi omnoho vznešenejšie a čistejšie než krása. Ty sama si podľa toho dostala meno. Elena totiž v starej gréčtine znamená svetlo. Tma sa rýchlo blíži, tá posledná a večná polnoc! Krása ju nezadrží, krása je maličkosť, bezcenná čačka, najmä v časoch hrôz. No svetlo, Elena, svetlo porazí tmu! Verím tomu, tak ako verím tvojej odvahe, tvojej úprimnosti a tvojmu nežnému, milujúcemu srdcu.“

S tým ju pobozkal na čelo a postavil ju na zem.

Bola ako omámená. Vedela kadečo, a z toho všetkého, čo už spoznala, si bola najväčšmi istá, že nedokáže poraziť tmu, čo prichádza – rozhodne nie sama.

„Ty nie si sama,“ zašepkal Stefan a ona si uvedomila, že ho má pri sebe, že sa zrejme otvorila a vysiela myšlienky tak zreteľne, akoby rozprávala.

„Všetci sme tu s tebou,“ pridala sa Bonnie hlasom, ktorý akoby patril dvojnásobne veľkému človeku. „Nebojíme sa tmy.“

V tichu, ktoré zavládlo, sa každý vyhýbal pohľadu na Damona. Napokon sa pridal: „Dobre, nahovorili ste ma na tento šialený projekt a stále nerozumiem, ako sa mi to mohlo prihodiť. Keď som už však dorazil až sem, nezdrhnem.“

Strelec sa obrátil tvárou k posledným dverám a dvere sa rozjasnili. Len trošku. Pripomínali tienistý kmeň nejakého rozložitého stromu. Zvláštne však bolo, že pod stromom vôbec nič nerástlo. Neboli tam paprade, krovie, semenáčiky, ba ani len obyčajné a inak všadeprítomné popínavé rastliny a burina. Na zemi ležalo niekoľko suchých opadaných listov, inak tam však bola len hlina a prach.

Strelec povedal: „Planéta s jedinou telesnou formou života. Je ňou Veľstrom, ktorý pokrýva celý tamojší svet. Jeho koruna všetko zatienila, všetko okrem prírodných sladkovodných jazier, bez ktorých by Veľstrom neprežil.“

Elena sa zadívala do stredu toho šerého sveta. „Prišli sme až sem a možno spoločne… možno nájdeme hviezdnu guľu, ktorá zachráni naše mesto.“

„Toto sú teda dvere, ktoré si vyberieš?“ spýtal sa jej Strelec.

Elena sa obzrela na svojich spoločníkov. Akoby čakali len na jej prikývnutie. „Áno. Hneď teraz. Musíme sa poponáhľať.“ Pohla rukou, akoby chcela položiť pohár, a pohár zmizol. Vďačne sa na Strelca usmiala.

„Prísne vzaté by som vám vôbec nemal pomáhať,“ povedal, „no ak máte kompas…“

Elena jeden mala. Vždy jej visel z ruksaku, pretože naň podchvíľou pozerala.

Strelec vzal kompas do ruky a zľahka na ňom načrtol čiaru. Potom ho vrátil Elene a ona zistila, že ihla už neukazuje na sever, ale na severovýchod. „Choďte za šípkou,“ povedal Strelec, „a zavedie vás ku kmeňu Veľstromu. Keby som mal hádať, kde sa asi tak nachádza najväčšia hviezdna guľa, šiel by som tým smerom. Dávajte si však pozor, pretože tým chodníkom už kráčali aj iní. Ich telá živia Veľstrom ako hnojivo.“

Elena tie slová sotva počula. Dosiaľ ju desila predstava, že budú musieť prehľadávať celú planétu, aby našli jedinú hviezdnu guľu. Samozrejme, môže to byť aj celkom malý svet ako… ako…

Ako malý diamantový mesiac, ktorý ste videli nad Podsvetím?

Hlas v Eleninej mysli bol zároveň známy aj nový. Pozrela na Strelca a ten sa usmial. Potom sa zadívala okolo seba. Všetci zrejme čakali, kedy urobí prvý krok.

Tak ho urobila.

13

„Dostali ste najesť, dostali ste najlepšiu starostlivosť, akú sme vám teraz schopní poskytnúť,“ povedala Meredith a uprela pohľad na vycivené, vystrašené detské tváre, ktoré sa k nej v pivnici Mattovho domu obrátili. „Za to od vás chcem len jedno.“ Pokúsila sa hovoriť čo najpokojnejšie. „Chcem vedieť, či má niekto z vás mobilný telefón, ktorý sa dokáže napojiť na internet, alebo počítač, ktorý ešte stále funguje. Veľmi vás prosím, ak si čo i len trochu myslíte, že viete, kde sa také niečo nachádza, povedzte mi to.“

Napätie zunelo ako hrubá krajčírska guma a ťahalo Meredith k bledým napätým tváram.

Ešteže mala v zásade vyrovnanú povahu. Do vzduchu ihneď vyletelo zo dvanásť rúk a päťročné dieťa zašepotalo: „Moja mama má. Aj ocko.“

Nastalo ticho, potom Meredith preglgla a chcela sa spýtať, či to dieťa niekto pozná. No kým to stihla, ozvalo sa staršie dievča.

„Ona chce len povedať, že ich mali. Pred Horiacim mužom.“

„Horiaci muž je Shinichi?“ spýtala sa Meredith.

„Jasné. Občas si podpálil tie červené končeky vlasov, až mu plamene šľahali nad hlavu.“

Meredith si tú skutočnosť zaradila do kolónky: Veci, ktoré fakt netúžim vidieť ani za svet, prisahám.

Potom sa pri tej predstave striasla.

„Počúvajte, chlapci a dievčatá, zamyslite sa, dobre? Potrebujem iba jediný mobil s prístupom na internet, ktorý ešte stále funguje. Teraz. Jeden notebook alebo stolový počítač, ktorý ešte stále funguje, napríklad preto, lebo niekde ešte nejaký generátor vyrába elektrinu. Potrebujem jedinú rodinu s fungujúcim generátorom. Nájde sa?“

Ruky klesli. Chlapec, v ktorom, ako sa nazdala, spoznávala jedného z Loringovcov, možno desať či jedenásťročný, povedal: „Horiaci muž nám vravel, že mobily a počítače sú zlé. Preto sa môj brat pobil s ockom. Hodil všetky mobily do záchodu.“

„Dobre. Jasné, vďaka. A nevidel niekto z vás fungujúci mobil alebo počítač? Alebo aspoň domáci generátor elektriny…“

„Pravdaže, moja milá. Mám ho.“ Hlas sa ozval sponad schodov. Celkom hore stála pani Flowersová v novej teplákovej súprave. Zvláštne, ale v ruke držala objemnú kabelku.

„Vy ste mali… teda máte… generátor?“ spýtala sa Meredith a srdce jej zamrelo. Koľká škoda! A čo ak sa to skončí katastrofálne len preto, lebo ona si nedočítala vlastné poznámky? Minúty plynú, a ak všetci v meste pomrú, bude to jej vina. Jej a nikoho iného. Nevedela si predstaviť, ako sa s tým vyrovná.

Meredith sa celý život pokúšala dospieť do stavu pokoja, sústredenia a rovnováhy, ktorý predstavoval druhú stranu mince bojových umení, čo študovala. Vypracovala sa, stala sa dobrou pozorovateľkou, dobrou dcérou, ba aj dobrou študentkou, na to, že patrila do malej, no o to obletovanejšej Eleninej partie. Boli štyri: Elena, Meredith, Caroline a Bonnie. Pasovali dohromady ako kúsky skladačky. Meredith ešte občas smútila za dávnymi časmi, keď ich odvážne a napriek všetkej hranej rafinovanosti naivné výčiny nikomu neubližovali – nikomu okrem hlúpych chalanov, ktorí sa okolo slávnej štvorky vždy rojili ako mravce okolo piknikového koša.

No teraz bola pri pohľade na seba zmätená. Kým sa stala? Je dievča s mexickými koreňmi, no s menom po Walesanke, ktorá bola najlepšou priateľkou jej mamy na vysokej škole? Zabíjačka a lovkyňa upírov, ktorá má tesáky ako mača, ktorej brat – dvojča – je upír, ktorá sa s jedným upírom aj priatelí – so Stefanom! Medzi jej priateľov patrí aj bývalá upírka Elena a ešte jeden upír. Možno. Pretože nazvať Damona priateľom, to už pôsobilo trochu prehnane.

Čo to všetko znamená? Kým teda je?

Dievčaťom, ktoré sa pokúša udržať si duševnú rovnováhu a sústredenie v šialenom svete. Dievčaťom, ktoré sa spamätáva z toho, čo sa dozvedelo o svojej rodine, a ktoré sa teraz desí, že otrasné podozrenie sa ukáže ako nezvratná pravda.

Prestaň špekulovať. Prestaň! Musíš povedať pani Flowersovej, že jej penzión bol zrovnaný so zemou.

„Pani Flowersová… pokiaľ ide o penzión… musím sa s vami porozprávať.“

„Dobre, ale najskôr by si mohla použiť môj BlackBerry,“ navrhla pani Flowersová a opatrne zišla po schodoch. Dávala si pozor, kam stúpa, a deti sa pred ňou rozostúpili ako vlny Červeného mora.

„Váš… čo?“ zhíkla Meredith. Pani Flowersová otvorila veľkú kabelku a odrazu k nej vystierala ruku s pomerne veľkým čiernym predmetom.

„Ešte má dobrú batériu,“ vysvetlila stará dáma, kým Meredith do trasúcich sa rúk preberala prístroj ako sviatosť. „Práve som ho zapla a fungoval. A vieš, že som aj na facebooku?“ hrdo dodala.

Meredith už však nevnímala nič okrem malej sivastej obrazovky. Tak sa tej vecičke potešila, že takmer zabudla, načo ju potrebuje. No jej telo to dobre vedelo. Prsty zovreli prístroj, palce sa roztancovali po miniatúrnej klávesnici. Šla na svoj obľúbený internetový prehliadač a zadala slovo „Orime“. Objavil sa dlhý zoznam stránok, ale väčšina z nich bola v japončine. A potom s roztrasenými kolenami zadala iné slovo: „Inari“.

6 530 298 výsledkov vyhľadávania.

Klikla na prvý výsledok a otvorila sa jej internetová stránka s definíciami. Kľúčové slová na ňu útočili ako supy.

Inari je japonská šintoistická bohyňa ryže… a… líšok. Pri vchode do svätyne Inari stoja… sochy dvoch kitsune… samca a samice… každá nesie v papuli alebo v labe kľúč alebo šperk… Títo líščí duchovia sú sluhami a poslami bohyne Inari. Vykonávajú jej rozkazy…

Bol tam aj obrázok, fotografia dvoch sošiek kitsune – v líščej podobe. Každá mala labu položenú na hviezdnej guli.

Pred tromi rokmi si Meredith zlomila nohu, keď bola so sesternicami a bratrancami lyžovať v pohorí Blue Ridge Mountains. Narazila čelne do malého stromu. V poslednej minúte ju už nemohli zachrániť žiadne schopnosti nadobudnuté pri tréningu bojových umení. Vedela, že sa spúšťa mimo upravených tratí a môže naďabiť na čokoľvek: prachový sneh, hlinu alebo zľadovatené vyjazdené koľaje po skútroch. A, samozrejme, na stromy. Tých tam bolo veľa. Meredith bola pokročilá lyžiarka, no vtedy uháňala príliš rýchlo a pozerala sa nesprávnym smerom. Kým si niečo stihla uvedomiť, už letela v ústrety stromu.

A teraz mala rovnaký pocit, že sa prebrala po čelnom náraze do dreva. Šok, závrat a nevoľnosť boli spočiatku horšie ako bolesť. Tú Meredith vedela znášať. No búšenie v hlave, vedomie, že spravila obrovskú chybu a že za ňu musí zaplatiť, to bolo neznesiteľné. Okrem toho sa z akéhosi dôvodu hrozila vedomia, že ju zradia vlastné nohy. V podvedomí jej aj teraz zvonila rovnaká otázka: Ako som mohla byť taká hlúpa? Nemôže to byť sen? Prosím, Bože, môžem stisnúť tlačidlo, že to ruším?

Meredith si náhle uvedomila, že ju z jednej strany podoprela pani Flowersová a z druhej šestnásťročná Ava Wakefieldová. Telefón ležal na cementovej dlážke pivnice. Asi sa o ňu pokúšajú mrákoty. Niekoľko menších detí vyvolávalo na Matta.

„Nie… ja… vládzem stáť aj sama…“ Chcela na celom svete jediné: zaliezť do tmy, ujsť pred touto hrôzou. Chcela dovoliť kolenám, aby sa podlomili, chcela dovoliť mysli, aby sa zablokovala… chcela uniknúť…

No nemohla ujsť. Prevzala bojovú palicu a od starého otca prevzala záväzok lovkyne a zabíjačky upírov. Všetko nadprirodzené, čo sa rozhodlo ubližovať jej mestu, keď bola na stráži, musela brať ako svoj osobný problém. Lenže jej stráž sa nikdy nekončila.

Matt zbehol zo schodov a niesol sedemročnú Hailey, ktorá sa otriasala v epileptických kŕčoch.

„Meredith!“ počula v jeho hlase nedôveru. „Preboha, čo to je? Čo si to zistila?“

„Poď sa… pozrieť.“ Meredith si spomínala na celé série detailov, ktoré ju mali upozorniť, ako sa veci majú. Matt už stál pri nej, práve keď si spomenula, ako Bonnie prvý raz opísala Isobel Saitouovú.

Hovorila o nej, že je tichá, že je ťažké ju spoznať, že je ostýchavá a milá.

A čo tá prvá návšteva u Saitouovcov? Hrôza! Z ostýchavej, tichej a milej Isobel sa stala Bohyňa pírsingu, z každej rany v pokožke jej tiekla krv a hnis. A keď sa pokúsili odniesť večeru jej staručkej babke, Meredith si akosi tak pomimo všimla, že Isobel má izbu presne pod spálňou starej panej. Keď videla Isobel takú poprepichovanú a pološialenú, Meredith predpokladala, že zlý vplyv sa pokúša vystúpiť vyššie. V podvedomí sa obávala o osud úbohej starenky, ktorá pripomínala porcelánovú bábiku. Lenže zlo mohlo pokojne putovať aj nadol. Možno molocha neodovzdal Isobel jej chlapec Jim Bryce. Možno ho ona odovzdala jemu a on ním nakazil Caroline aj svoju sestru.

A tá detská hra! Krutá pesnička, ktorú si pospevovala Obaasan – Inari-Obaasan. O líške a korytnačke, ktoré sa pretekali. A potom jej slová, že tam niekde je určite aj kitsune. Vtedy sa im smiala, normálne sa na nich zabávala! Nuž, a od koho počula Meredith prvý raz slovo kitsune? Od Inari-Obaasan!

K tomu ďalší krutý trik, ktorý Meredith pôvodne ospravedlňovala slabým zrakom Isobelinej starej matky. Tej noci bola Meredith obrátená chrbtom k dverám a Bonnie takisto, pretože obidve sa sústreďovali na „úbohú starenku“. Lenže Obaasan bola obrátená k dverám tvárou, takže len ona mohla vidieť – vlastne musela vidieť – Isobel, ako sa zozadu prikráda k Bonnie. A keď tá krutá pesnička kázala Bonnie, aby sa obzrela… Isobel kvočala akurát za ňou, pripravená obliznúť Bonnie čelo rozoklaným ružovým jazykom…

„Prečo?“ začula Meredith svoju otázku. „Prečo som bola taká hlúpa? Prečo som to neodhadla už na začiatku?“

Matt zdvihol BlackBerry a prečítal si definíciu na internetovej stránke. Zastal ako socha a doširoka roztvoril modré oči. „Mala si pravdu,“ povedal po dlhšej chvíli.

„Radšej by som sa mýlila…“

„Meredith… Shinichi a Misao sú len jej sluhovia. Slúžia Inari. A ak je tá stará pani naozaj Inari, tak tu ako hlupáci naháňame úplne nesprávnych zloduchov. Sú to len najatí gauneri.“

„Tie prekliate kartičky!“ vyhŕklo z Meredith. „Tie, ktoré vyrobila Obaasan. Sú nanič, nefungujú. A čo sa týka guliek, ktoré požehnala, tak sú určite rovnako neúčinné – ale je možné, že ich požehnala naozaj, aby sa s nami zahrávala. Isobel za mnou dokonca prišla a zmenila znaky, ktoré pripravila starena pre tie nádoby, do ktorých máme chytiť Shinichiho a Misao. Povedala, že Obaasan je už takmer slepá. Na sedadle auta mi zanechala slzu. Vtedy som nechápala, prečo plače.“

„Stále to nechápem. Veď je vnučkou… obludy!“ vybuchol Matt. „Prečo teda plače? A prečo tie lepiace lístky s ochrannými kúzlami fungujú?“

„Pretože ich vyrábala Isobelina matka,“ ticho odvetila pani Flowersová. „Môj milý Matt, úprimne pochybujem, že tá starena je príbuznou Saitouovcov. Ako bohyňa, alebo možno len mocná čarodejnica, ktorá je pomenovaná po bohyni, a nepochybne ako kitsune, sa k nim nasťahovala a už dlho ich využíva. Isobelina matka a Isobel nemali inú možnosť, len prijať rolu v jej hre, pretože sa báli, čo by im inak urobila.“

„Lenže keď som spolu s Tyronom vytiahol z húštia tú stehennú kosť, nepovedali ste vari, že Saitouovci vyrábajú výborné amulety? A nehovorili ste, že Saitouovci by nám mohli pomôcť s prekladom slov na hlinených nádobách, keď nám Alaric poslal fotky z toho japonského ostrova?“

„Pokiaľ ide o moju dôveru k Saitouovcom, musím namietať,“ povedala pani Flowersová. „Nemohla som tušiť, že Obaasan je stelesnené zlo. Okrem toho, dve ženy od Saitouovcov sú dobré a veľmi nám pomohli, hoci tým ohrozili samy seba.“

Meredith cítila v ústach horkú chuť žlče. „Isobel nás mohla zachrániť. Mohla nám povedať: Moja stará mama nie je moja stará mama. Je to démon.“

„Moja drahá Meredith, mladosť nevie odpúšťať. Uvedom si, že táto Inari sa im do domu votrela, keď bola Isobel ešte malá. Spočiatku vedela len toľko, že tá starena je tyranka a nosí meno bohyne. Potom azda videla nejakú ukážku jej moci – ktovie, čo sa naozaj stalo Oriminmu manželovi, že ho to zahnalo naspäť do Japonska? Mimochodom, ktovie, či je naozaj tam. Možno je mŕtvy. Isobel vyrástla ako tiché, utiahnuté, vystrašené dieťa. Toto nie je Japonsko, nie sú tu iné kňažky, ktorým by sa mohla zdôveriť. A videli ste, čo sa stalo, keď sa Isobel pokúsila zblížiť s niekým mimo rodiny – so svojím priateľom Jimom Bryceom.“

„A s nami, teda s tebou a s Bonnie,“ povedal Matt. „Poštvala na vás Caroline.“

Hovorili čoraz rýchlejšie, akoby v tej chvíli ani nevedeli, čo robia.

„Musíme tam ihneď ísť,“ povedala Meredith. „Shinichi a Misao možno privolávajú Poslednú polnoc, ale rozkazy im vydáva Inari. A ktovie? Možno ich aj trestá. Nevieme, akú veľkú hviezdnu guľu má ona.“

„Ani kde je,“ dodala starenka.

„Pani Flowersová,“ chvatne sa k nej obrátila Meredith, „vy by ste tu mali zostať s deťmi. Ava je spoľahlivá, a kde je Jacob Lagherty?“

„Tu som,“ ozval sa chlapec, ktorý vyzeral starší ako pätnásť rokov. Bol rovnako vysoký ako Matt, ale samá ruka, samá noha.

„Dobre, Ava a Jake dozrú na deti a na nich dozrie pani Flowersová. Necháme vám tu Tesáka.“ Psa si deti veľmi obľúbili a on od nich trpezlivo znášal všetky prejavy lásky, ešte aj to, keď mu tie najmladšie obhrýzali chvost. „Poslúchajte pani Flowersovú a…“

„Matt, môj milý, ja tu nebudem. Zvieratá ich však určite ochránia.“

Matt na ňu vyvalil oči a Meredith tušila, čo si myslí. Žeby sa pani Flowersová, doteraz taká spoľahlivá, chcela niekam sama skryť? Opúšťa ich?

„A jeden z vás ma musí odviezť k Saitouovcom. Ihneď! Ten druhý tu môže zostať a chrániť deti spolu s Tesákom.“

Meredith sa uľavilo, hoci zároveň pocítila veľké obavy. Matt takisto.

„Pani Flowersová, toto bude boj. Mohlo by sa vám niečo stať, mohli by vás zajať ako rukojemníčku…“

„Môj milý Matt, ten boj je mojím bojom. Moja rodina už dlhé generácie žije vo Fell’s Church. Usadili sme sa tu medzi prvými. Som presvedčená, že práve pre tento boj som sa narodila. A rozhodne to bude posledný boj mojej staroby.“

Meredith krútila hlavou. Pani Flowersová sa v pološere suterénu náhle zmenila. Hlas sa jej menil. Ešte aj jej malé telo akoby sa vyrovnávalo, rástlo.

„No ako chcete bojovať?“ omámene sa opýtal Matt.

„Mám toto tu. Dal mi to ten milý mladý muž, Strelec, nechal mi to pri odkaze, v ktorom sa ospravedlnil, že použil Silu z hviezdnej gule od Misao. Zamladi som sa s takýmito vecičkami vedela oháňať jedna radosť.“ Pani Flowersová vytiahla z veľkej kabelky niečo bledé, dlhé a tenké. Zavírila tým a ozvalo sa zapraskanie, celkom na konci prázdnej polovice pivnice. Tá vec zasiahla pingpongovú loptičku, ovinula sa okolo nej a priniesla ju pani Flowersovej do roztvorenej dlane.

Býkovec. Mocný bič vyrobený z nejakého striebristého materiálu. Nepochybne magický. Ešte aj Matt sa ho zrejme zľakol.

„Kým sa vrátime, Ava a Jake by mohli deti naučiť hrať pingpong, pretože už naozaj musíme ísť, moji milí. Neslobodno stratiť ani minútu. Chystá sa totiž strašná tragédia. Hovorí mi to moja drahá mamička.“

Meredith sa prizerala, ale rovnako omámene ako Matt. Teraz sa mykla a povedala: „Aj ja mám zbraň.“ Zdvihla bojovú palicu a vyhlásila: „Budem bojovať, Matt. Ava, ty sa postaráš o deti.“

„Aj ja,“ dodal Jake a hneď dokázal, že vie byť užitočný, lebo sa spýtal: „Tamto pri kozube visí sekera?“

Matt sa tam rozbehol a strhol nástroj zo steny. Meredith z jeho výrazu tváre jasne prečítala nadšenie. Sekera bola veľká, ťažká, hoci trošku zahrdzavená, ale stále dosť ostrá. Ak proti nim kitsune pošle rastliny alebo drevo, Matt bude dobre vyzbrojený.

Pani Flowersová už stúpala po schodoch von z pivnice. Meredith s Mattom na seba rýchlo pozreli a rozbehli sa za ňou.

„Ty nás odvezieš tereniakom tvojej mamy. Ja sa posadím dozadu. Stále som trochu… čo ja viem… omráčená. Krúti sa mi hlava.“ Meredith nerada priznávala slabosť, ale bolo to lepšie ako havarovať.

Matt prikývol a radšej nekomentoval, prečo sa jej krúti hlava. Ešte stále neverila, ako mohla byť taká hlúpa.

Pani Flowersová povedala len jedno: „Môj milý Matt, prosím ťa, vykašli sa na pravidlá cestnej premávky.“

14

E lena začínala mať pocit, že celý život nerobí nič iné, len kráča v tieni vysokých korún stromov. Nebola tu zima, bol tu chlad. Nebola tu tma, bolo tu šero. Na rozdiel od šarlátového slnečného svetla, ktoré vydávala napuchnutá červená guľa, čo večne visela nad obzorom v Temnom rozmere, tu kráčali vo večnom súmraku. Bolo to zúfalé, stále pozerať na oblohu a nikdy nezazrieť mesiac – alebo mesiace – alebo planéty –, ktoré tam hore možno predsa len boli. A vlastne ani nevideli oblohu, len poprepletané konáre stromov, očividne ťažké a tak dômyselne a zložito spletené, že zabrali celý priestor nad nimi.

Je bláznivá, keď si myslí, že sú možno na tom maličkom diamantovom mesiaci, ktorý videli spred brány v Podsvetí? Je príliš malý, aby mal vlastnú atmosféru? Príliš malý, aby mal poriadnu gravitáciu? Mala pocit, že tu sama váži o niečo menej, a ešte aj kroky nízkej Bonnie vyzerali prekvapivo dlhé. Čo keby…? Napla svaly na nohách, pustila Stefanovu ruku a skočila.

Bol to dlhý skok, ale ani náhodou ju nepriblížil k baldachýnu z konárov stromov. A ani nepristála pekne na špičkách. Dopadla na humus z listov, ktoré sem určite padali už celé tisícročia, nohy jej vyleteli a skĺzla sa na zadok. Šmýkala sa ešte dobrý meter, kým sa zaborila pätami a prstami do tej zradnej hmoty, a to ju zastavilo.

„Elena! Si v poriadku?“ volali spoza nej Stefan a Bonnie. Zachytila rýchlu a netrpezlivú myšlienku od Damona: Čo ti šibe?

„Len som skúšala gravitáciu, aby som zistila, kde sme,“ odvetila, postavila sa celkom sama a zahanbene si oprášila džínsy od lístia. Dopekla! Tie listy sa jej dostali pod tričko, ba aj pod spodnú košieľku. Väčšinu kožušinových odevov nechali pri bráne, kde ich postráži Strelec, a Elena nemala ani nič na prezlečenie. Fakt to bolo hlúpe, zlostne sa pokarhala. Rozpačito sa pokúšala kráčať ďalej a zároveň vlnila celým telom, aby si spod trička vytriasla pomrvené lístie. Napokon musela povedať: „Počkajte, prosím, chvíľku. Chalani, mohli by ste sa otočiť? Bonnie, mohla by si mi prísť pomôcť?“ Bonnie bola ochotná a Elenu udivilo, ako dlho trvá čistenie podráždenej pokožky od nepríjemných šuchotavých a štípajúcich kúsočkov.

Keď budeš mať nabudúce záujem o odborný posudok, opýtaj sa, komentoval to pohrdlivo a telepaticky Damon. Nahlas dodal: „Povedal by som, že tu je v porovnaní so Zemou asi osemdesiatpercentná príťažlivosť a možno sme na nejakej obežnici. A je to jedno. Keby nám Strelec nepomohol s kompasom, kmeň toho stromu by sme nikdy nenašli. No, možno nie nikdy, ale určite nie včas.“

„A pamätaj,“ ozvala sa Elena, „že iba tipujeme, že tá hviezdna guľa sa nachádza neďaleko kmeňa stromu. Musíme mať oči na stopkách!“

„A čo máme hľadať?“ Bonnie by tú otázku bola ešte nie tak dávno zakvílila. Teraz ju len ticho položila.

„Hm…“ Elena pozrela na Stefana. „Bude sa to asi lesknúť, nie? V tomto prízračnom šere?“

„V tomto prízračnom maskáčovom šere,“ prikývol Stefan. „Malo by to byť svetlo, jasný lesk, ktorý sa mierne pohybuje.“

„Povedzme si to takto,“ vyhlásil Damon, obrátil sa im čelom, chvíľu graciózne kráčal pospiatky a obšťastňoval ich svojím megaúsmevom, „ak neposlúchneme Strelca, tak kmeň nikdy nenájdeme. Ak sa pokúsime len tak naverímboha motať po tomto čudnom svete, nenájdeme vôbec nič a ani cestu naspäť. A potom nezomrie len Fell’s Church, ale aj my. V takomto poradí: najskôr sa dvaja upíri v dôsledku vyhladovania vykašlú na všetky civilizačné zábrany…“

„Stefan to neurobí,“ zvolala Elena a Bonnie dodala: „Nie si o nič lepší ako Shinichi, keď nám šprihol do očí tie svoje odhalenia!“

Damon vyčaril tlmenejší úsmev. „Keby som nebol o nič lepší ako Shinichi, ty môj vtáčik, už by si bola deravá a prázdna ako stará škatuľka od džúsu – alebo by som so Strelcom sedel a popíjal Čiernu mágiu…“

„Prestaň, nemá to význam,“ znechutene ho napomenul Stefan.

Damon sa zatváril súcitne. „Možno ty, braček, máš problémy so zubami. No ja nie.“ Vyceril ich všetky, aby sa presvedčili, že nestratili ostrosť.

Stefan sa ním nedal vyprovokovať. „Iba čo nás to zdržiava…“

„Mýliš sa, braček. Niektorí z nás ovládajú umenie hovoriť počas chôdze.“

„Damon, prestaň! Jednoducho prestaň!“ Elena si pošúchala studenými prstami horúce čelo.

Damon pokrčil plecami. Stále spätkoval. „Stačí, ak poprosíš,“ zamrmlal s miernym dôrazom, aby bolo jasné, že ide práve o ňu.

Elena mlčala. Cítila sa, akoby mala horúčku.

Nekráčali priamo. Často sa im v ceste ocitli hromady pokrútených koreňov, ktoré museli preliezť. Stefan musel neraz vytiahnuť z vaku sekeru a vysekať do dreva stupienky.

Elena znenávidela to tmavozelené pološero. Klamalo jej zrak a tlmené kroky na vrstvách lístia zase klamali jej sluch. Niekoľkokrát zastala - a raz to urobil aj Stefan – so slovami: „Hej, je s nami ešte niekto! Sleduje nás!“

Zakaždým zastali a napäto počúvali. Stefan a Damon vysielali telepatické sondy Sily, vysielali ich čo najďalej a hľadali inú myseľ. No buď sa dobre maskovala, takže bola prakticky neodhaliteľná, alebo vôbec neexistovala.

A potom, keď už mala Elena pocit, že kráča od narodenia a bude kráčať, kým sa neskončí večnosť, Damon prudko zastal. Bonnie, ktorá šla tesne za ním, syčavo zhíkla. Elena a Stefan sa rozbehli dopredu, aby sa pozreli, čo tam je.

Elena to uvidela a neisto hlesla: „Myslím, že sme asi… minuli ten kmeň… a sme na okraji.“

Na zemi pred jej nohami sa tiahlo, pokiaľ až dovidela, temno vesmíru posiate hviezdami. No svetlo hviezd utápala vo svojej žiare obrovská planéta a dva veľké mesiace, jeden so zvírenými modrobielymi zábleskmi, druhý striebristý.

Stefan ju držal za ruku, spolu s ňou vnímal ten div. Do ruky a náhle oslabnutých kolien jej vystreľovalo mravčenie, ktorého zdrojom bol ľahunký dotyk jeho prstov.

Potom sa ozval Damon. Drsne. „Aha, pozrite hore.“

Elena poslúchla a zalapala po dychu. Telo sa jej na kratučkú chvíľu odpútalo od gravitácie. Automaticky ovinula ruky okolo Stefana a on objal ju. A vtedy si uvedomila, čo to vlastne vidia – pod sebou aj nad sebou.

„Je to voda,“ šepla. Civela na jazero, čo sa rozlievalo pred nimi. „Jedno z tých sladkovodných jazier, o ktorých hovoril Strelec. A hladinu nerozčerí ani vlnka. Ani vánok.“

„Naozaj to vyzerá tak, že sme na tom najmenšom mesiaci,“ ticho riekol Stefan a zdanlivo nevinne pozrel na Damona.

„Áno, a v tom prípade má mesiačik v sebe čosi nesmierne ťažké, inak by nemohol produkovať osemdesiat percent gravitácie, akú bežne zažívame na Zemi, a udržať si takúto atmosféru… Kto sa však stará o logiku? Je to svet, do ktorého sme sa dostali z Podsvetia. Prečo by v ňom mala platiť logika?“ Spod privretých viečok pozrel na Elenu.

„Kde je tretia? Tá vážna?“

Hlas sa ozval za nami, pomyslela si Elena. A tak sa – ako všetci – obrátila a z ostrého svetla sa zadívala do polotmy. Pred očami sa jej všetko mihotalo a preskupovalo.

„Vážna Meredith a rozosmiata Bonnie.

A zlatovlasá Elena.

Šepocú si a zrazu zmĺknu…

Z tých rečí si nič nerobím.

Len na jednom mi záleží:

tú zlatovlasú musím mať.

Zlatovlasú Elenu.“

„Tak mňa teda mať nebudeš!“ skríkla Elena. „Okrem toho, tú báseň si úplne poplietol. Pamätám si ju ešte z prváckej angličtiny. Vieš, že ti šibe?“ Aj v hneve a strachu jej zišlo na um, čo to znamená pre Fell’s Church. Ak je Shinichi tu, môže tam u nich privolať Poslednú polnoc? Alebo ju môže rozpútať aj zoslabnutá Misao?

„Aj tak ťa budem mať, zlatovlasá Elena,“ odvetil kitsune.

Stefan aj Damon už vytasili nože. „Presne v tom sa mýliš, Shinichi,“ vyhlásil Stefan. „Už nikdy, nikdy sa Eleny ani nedotkneš.“

„Musím to skúsiť. O všetko ostatné ste ma obrali.“

Elene prudko búchalo srdce. Ak sa bude ochotný s niekým rozumne rozprávať, tak so mnou, pomyslela si. „Nemal by si sa už pripravovať na Poslednú polnoc, Shinichi?“ opýtala sa priateľským tónom a v duchu sa chvela, či jej nepovie: „Už sa skončila.“

„Ona ma na to nepotrebuje. Ona nechce ochrániť Misao. Tak prečo by som jej pomáhal?“

Elena onemela. Ona? Aká ona? Ona, ktorá nie je Misao? Aká bytosť ženského pohlavia je v tom ešte zapletená?

Damon vytiahol kušu už aj so šípom. No Shinichi hovoril ďalej.

„Misao sa už nemohla ani pohnúť. Všetku Silu vložila do svojej hviezdnej gule, jasné? Už sa nesmiala, nespievala, už so mnou nevymýšľala plány. Len… sedela. Napokon ma požiadala, aby som ju vtiahol do seba. Myslela si, že sa zjednotíme. A tak sa rozpustila a zmizla vo mne. No vôbec jej to nepomohlo. Už ju sotva počujem. Tak som si prišiel po svoju hviezdnu guľu. Jej energiu som minul na putovanie cez rozmery. Ak vložím Misao do svojej hviezdnej gule, uzdraví sa. Potom tú guľu znovu ukryjem, ale nie tam, kde som ju naposledy nechal. Dám ju ďalej, nech ju už nik neobjaví.“ Vyzeralo to, že sa sústreďuje na svojich poslucháčov. „Takže teraz sa s vami asi zhovárame obaja, ja aj Misao. Až na to, že som strašne sám. Vôbec ju necítim.“

„Eleny sa ani nedotkneš,“ zopakoval Stefan.

Damon pri slovách „… dám ju ďalej“ zagánil na ostatných vo svojej skupine.

„Choď, Bonnie, hýb sa,“ povedal Stefan. „Aj ty, Elena. My pôjdeme za vami.“

Elena pustila Bonnie pred seba a potom telepaticky riekla: Stefan, nemôžeme sa rozdeliť, máme iba jeden kompas.

Pozor, Elena! Možno ťa počuje! priletel k nej Stefanov hlas a ten Damonov len dodal: Čuš!

„Nezahriakuj ju, je to zbytočné,“ odvrkol Shinichi. „Ste šialení, ak si myslíte, že vám neviem vyberať myšlienky rovno z hlavy. Nemyslel som si, že ste až takí hlupáci.“

„Nie sme hlupáci,“ vzplanula Bonnie.

„Nie? Uhádli ste teda moje hádanky?“

„Na to teraz naozaj nemáme kedy,“ odsekla Elena. Bola to chyba, pretože tým Shinichiho na seba znovu upozornila.

„Povedala si im, čo si myslíš o tragédii Camelotu, Elena? Nie, asi si na to nemala odvahu. Tak to poviem ja, dobre? Prečítam to, čo si si zapísala do denníka.“

„Nie! Ty si môj denník čítať nemohol! A už to aj tak neplatí!“ vybuchla Elena.

„Nepovedz! Takže toto sú tvoje vlastné slová.“ Prehovoril tónom lektora na verejnom čítaní krásnej literatúry: „Milý denníček. Jedna zo Shinichiho hádaniek bola, čo si myslím o Camelote. Vieš, o tej legende o kráľovi Artušovi, kráľovnej Guinevere a rytierovi, ktorého milovala. Lancelotovi. A ja som si pomyslela toto: Veľa nevinných ľudí pomrelo a mnohí ďalší strašne trpeli len preto, lebo traja sebci – kráľ, kráľovná a rytier – sa nedokázali správať civilizovane. Nepochopili, že čím viac človek miluje, tým viac nachádza to, čo je hodné lásky. No tí traja sa nedokázali poddať láske a podeliť sa o ňu… všetci traja…“

„Ticho!“ zvrieskla Elena. „Čuš!“

Božemôj , povedal v duchu Damon, môj život je samá repríza .

Aj môj , omámene sa ozval Stefan.

Na to všetko rovno zabudnite , oznámila im Elena. Už to nie je pravda. Stefan, som naveky tvoja a vždy som tvoja bola. A momentálne sa musíme zbaviť tohto sviniara a utekať ku kmeňu.

„Robievali sme to aj my dvaja s Misao,“ povedal Shinichi. „Rozprávali sme sa na svojej frekvencii. Elena, musím ti uznať, že si schopná manipulátorka, keď sa zatiaľ kvôli tebe nepozabíjali.“

„Hej, tú frekvenciu volám pravda,“ odvetila Elena. „Tak sa na nás vrhni alebo odpáľ! Ponáhľame sa.“

„Mám sa na vás vrhnúť?“ Shinichi o tom zrejme uvažoval. A potom, rýchlejšie, než to Elena zrakom zachytila, zaútočil na Bonnie. Upíri, ktorí očakávali, že sa hodí k Elene, boli zaskočení, no Elena, ktorá si všimla, ako mu oči zaleteli k slabšiemu dievčaťu, už mierila k nemu. Stiahol sa tak rýchlo, že mu dosiahla len na nohy, ale došlo jej, že ho môže zhodiť. A tak narazila čelom do jeho kolena a zároveň mu hlboko do nohy zabodla nôž.

Odpusť mi, Bonnie, pomyslela si, lebo vedela, čo Shinichi urobí. Presne to, k čomu donútil svoju bábku, Damona, keď držal v zajatí Elenu s Mattom – ibaže teraz nepotreboval na spôsobovanie bolesti konár z borovice. Z rúk mu vyšľahla čierna energia a zavŕtala sa do krehkej Bonnie.

Shinichi však zabudol na jednu vec. Keď donútil Damona týrať Matta a Elenu, mal toľko predvídavosti, že sa držal obďaleč, kým ich telám spôsoboval utrpenie. Tentoraz zovrel Bonnie, ovinul okolo nej obe ruky. A Bonnie bola sama vynikajúca telepatka, najmä keď mohla prenášať pocity. Len čo ju zasiahla prvá vlna agónie, zvrieskla – a vrátila bolesť Shinichimu.

Akoby uzavrela obvod. Bonnie to nebolelo o nič menej, ale znamenalo to, že čokoľvek jej Shinichi vykonal, pocítil aj vo vlastnom tele, a ešte niekoľkokrát zosilnené jej hrôzou. A takto fungoval systém, do ktorého Elena narazila s takou silou, akú mohla pozbierať. Keď mu hlavou vrazila do kolena, kosť jeho jabĺčka bola krehkejšia a niečo v nej prasklo. Omráčene sa sústredila na nôž, ktorým mu prebodla chodidlo, zavŕtala ho do tkaniva a do pôdy po ním.

Nebolo by to vyšlo, keby ako druhý voj za ňou nevyrazili dvaja mimoriadne šikovní upíri. Keďže Shinichi nespadol, mala šiju nastavenú akurát v takom uhle, aby jej pohodlne zlomil väzy.

Stefan sa však prirútil len o zlomok sekundy neskôr. Strhol ju preč zo Shinichiho dosahu, kým kitsune stihol čo i len zhodnotiť situáciu.

„Pusť ma,“ zadychčane prosila Elena Stefana. Bola odhodlaná vyslobodiť Bonnie. „Nechala som tam nôž,“ prefíkane dodala, aby Stefanovi poskytla konkrétny dôvod, pre ktorý ju má pustiť zase do boja.

„Kde?“

„Predsa v jeho nohe!“

Cítila, ako sa Stefan bráni smiechu. „To je fajn miesto, pokojne ho tam môžeš nechať. A vezmi si jeden z mojich,“ doložil.

Ak ste si už dosť potrkotali, mohli by ste mu trochu osekať chvosty , navrhol telepaticky Damon.

Bonnie v tej chvíli zamdlela, no jej telepatické obvody zostali otvorené a namierené na Shinichiho. Damon sám prepol na útočný režim, akoby mu bolo úplne jedno, čo sa stane s Bonnie, len nech on pri tom zničí kitsune.

Stefan bol rýchly ako útočiaci had, vrhol sa k jednému z viacerých chvostov, čo teraz viali za Shinichim ako znak jeho veľkej Sily. Takmer všetky boli priesvitné a obklopovali jeho skutočný chvost – normálny chvost z mäsa a kosti, aký má každá líška.

Švihol nožom a jeden z fantómových chvostov padol na zem a zmizol. Nevytiekla z neho krv, ale Shinichi od zúrivosti a bolesti zavyl.

Damon zatiaľ bez milosti útočil spredu. Stefan pútal pozornosť kitsune zozadu a Damon sekol Shinichimu do oboch zápästí: do jedného rýchlo smerom hore, do druhého rovnako rýchlo smerom dole. Potom natiahol ruku, že prebodne trup, práve vo chvíli, keď Stefan s Elenou na jednom boku ako dieťaťom, odťal druhý fantómový chvost.

Elena sa mykala. Vážne sa bála, že Damon zabije Bonnie, len aby mohol zabiť Shinichiho, a okrem toho sa nemienila dať vláčiť ako batožina! Okolo nej sa zosypala civilizácia a ona už konala len na základe inštinktov: chrániť Stefana, chrániť Bonnie, chrániť Fell’s Church. Zraziť nepriateľa k zemi. Sotva si uvedomovala, že v tom rozrušení zaborila Stefanovi do pleca svoje nanešťastie stále ľudské zuby.

Mykol sa, ale vypočul si ju. Tak dobre. Skús sa dostať k Bonnie. A uvoľniť ju .

Pustil ju, práve keď sa Shinichi zvrtol, aby sa s ním porátal. Bolesť, ktorou kitsune ešte na Zemi uvrhol Matta aj Elenu do epileptického záchvatu, namieril rovno na Stefana.

Elena, náhle voľná, si uvedomila, že všetci sa akoby na jej povel obracajú, a zrazu vycítila svoju šancu. Chmatla po ochabnutej Bonnie a Shinichi jej dievčinu zhodil rovno do náručia.

V Eleninom mozgu sa ozývali slová: Skús sa dostať k Bonnie. A uvoľniť ju .

Nuž, tak ju teraz mala. A jej vlastný mozog dodal k Stefanovým pokynom vlastný: Nedovoľ, aby sa k nej dostal Shinichi. Bola by príliš cennou rukojemníčkou.

Elena zistila, že ešte aj teraz v nej vrie zúrivosť. Musela chrániť Bonnie, to však znamenalo, že ponechá Stefana, jemného Stefana, napospas Shinichimu. S Bonnie, útlou a ľahkou, odbehla preč a zároveň sa obzrela. Stefan sa sústredene mračil, ale v nijakom prípade nebol ochromený bolesťou. Naopak, útočil.

Shinichiho hlava horela. Jagavé červené končeky jeho čiernych vlasov vzplanuli, akoby nič iné nemohlo lepšie vyjadriť jeho nepriateľstvo a tiež istotu, že zvíťazí. Korunoval sám seba ohnivou girlandou, pekelnou svätožiarou.

Elenu to tak pobúrilo, že hnev jej zoslal po chrbte zimomriavky, keď pozorovala niečo, čo väčšina ľudí nikdy neuvidí, pretože sa toho nedožije: dvaja upíri útočili v dokonalom súlade pohybov. Bola v tom divošská krása dvoch dravých vtákov alebo vlkov, ale najmä úchvatná krása dvoch bytostí, ktoré teraz konali ako jedno telo. Odstup, ktorý sa Stefanovi aj Damonovi zračil v tvárach, jasne vypovedal, že toto je boj na život a na smrť. Stefan sa občas zamračil a Damon sa kde-tu zlomyseľne usmial, čo dokazovalo, že Shinichi jedného aj druhého pravidelne zasahuje svojou temnou Silou. No tentoraz nemal do činenia so slabými ľuďmi. Proti nemu stáli dvaja upíri, ktorých telá sa dokázali takmer okamžite zahojiť, navyše upíri, ktorí sa nedávno napili krvi – jej krvi. Eleninej krvi. Jej výnimočná krv ich teraz poháňala.

Takže aj ja bojujem, pomyslela si Elena. Práve teraz im pomáham. A tá myšlienka musela uspokojiť divošské nutkanie, aké v nej vyvolal pohľad na tento nemilosrdný boj. Bol by zločin narušiť dokonalú harmóniu, s akou dvaja upíri odrážali Shinichiho útoky. Navyše, Elena mala stále v náručí omdletú Bonnie.

Sme ľudia a upírom sme v boji iba na ťarchu, pomyslela si. Damon by mi to určite bez váhania povedal, keby som sa pokúsila prispieť čo i len jediným úderom.

Bonnie, no tak , pomyslela si. Drž sa ma. Musíme sa dostať ďalej . Chytila menšiu Bonnie pod pazuchy a začala ju ťahať. Cúvala do olivovozeleného šera, čo sa rozprestieralo všade okolo nich. Keď sa potkla o koreň a nechtiac sa posadila, pomyslela si, že sú dosť ďaleko, a uložila si Bonnie znovu na kolená.

Vzala do dlaní jej srdiečkovú tvár a pomyslela si na všetko to najmilšie a najláskavejšie, na čo si vedela spomenúť. Chladivý kúpeľ doma vo Warm Springs. Horúci kúpeľ u lady Ulmy a potom štvorručná masáž na pohovke, kým okolo nej stúpa vôňa kvetinového kadidla. Ako schúlená sedí pri Tesákovi v obývačke u pani Flowersovej. Ako si rozkošnícky pospí a prebudí sa vo vlastnej posteli – doma, pri mame, pri otcovi, pri sestre.

Tá posledná predstava Elenu zmohla. Ticho vzdychla a na nehybné čelo Bonnie dopadla slza. Bonnie pohla viečkami.

„Nebuď smutná,“ šepla Bonnie. „Elena?“

„Už si pri mne a už ti nikto neublíži. Ešte sa cítiš zle?“

„Len trošku. No v mysli ťa počujem a to mi robí dobre. Chcem dlhý kúpeľ a pizzu. A na ruky malú Adaru. Vieš, že už sa učí hovoriť? Elena, ty ma nepočúvaš!“

Elena ju naozaj nepočúvala. Sledovala rozuzlenie boja medzi Stefanom, Damonom a Shinichim. Upíri strhli líščieho démona na zem a naťahovali sa oňho ako vtáčatá v hniezde, keď im rodič predhodí mimoriadne chutného červa. Alebo možno skôr ako dve dračie mláďatá – Elena si nebola istá, či malé vtáčence na seba syčia a prskajú.

„Ach nie! Fuj!“ Bonnie si všimla, čo pozoruje Elena, a skrčila sa, schovala si hlavu na jej pleci. V poriadku, pomyslela si Elena, už chápem. Nie si divoška, Bonnie. Možno občas vystrájaš, ale nie si skutočná divoška, však? A to je dobre.

Bonnie sa presne v tej chvíli vystrela, posadila sa, až narazila hlavou Elene do brady, a ukázala do diaľky. „Počkaj!“ skríkla. „Čo je to tam?“

Niečo tam bolo a bolo to veľmi ostré svetlo, ktoré vzplanulo ešte o niečo jasnejšie, kým dvaja upíri našli vhodné miesta na Shinichiho tele, každý podľa svojho vkusu, a naraz doňho zaborili zuby.

„Zostaň tu,“ povedala trochu zachrípnuto Elena, pretože keď jej Bonnie nabúrala temenom do brady, nechtiac si zahryzla do jazyka. Prebehla k dvom upírom a oboch čo najsilnejšie tresla po hlave. Musela ich vytrhnúť z fascinácie krvou, kým sa úplne nepohrúžia do kŕmenia.

Neprekvapilo ju, že prvý sa od koristi zdvihol Stefan a potom pomohol odtrhnúť od Shinichiho aj Damona.

Damon s vrčaním obchádzal padnutú korisť, no porazený kitsune sa už pomaly posadil. Elena si všimla, že okolo sa ligocú kvapky krvi. A potom to zbadala – Damon mal za opaskom zasunuté niečo podlhovasté, štíhle, zakončené šarlátovou červeňou. Shinichiho skutočný chvost.

Divoška v nej sa dala na útek. Rýchlo. Elena si túžila ukryť tvár na Stefanovom pleci, no namiesto toho zdvihla tvár a vypýtala si bozk. Stefan jej vyhovel.

Potom ustúpila. Vytvorili trojuholník okolo Shinichiho.

„Nech ti ani na um nezíde zaútočiť,“ zdvorilo ho informoval Damon.

Shinichi chabo pokrčil plecami. „Na vás? A prečo by som to robil? Aj keď umriem, nebudete sa mať kam vrátiť. Tie decká v meste sú naprogramované na zabíjanie. „No,“ rázne zvýšil hlas, „ľutujem, že som sa vôbec ukázal v tom vašom prekliatom zapadákove. Nemal som poslúchať Jej rozkazy. Nemal som k Nej pustiť Misao! A nemali sme…“ Náhle sa zarazil. Nie, je toho viac, pomyslela si Elena. Stuhol a vytreštil oči. „To nie,“ šepol. „Nie, tak som to nemyslel! Nemyslím to vážne! Nič neľutujem…“

Elena pocítila, ako sa na nich niečo valí, neuveriteľnou rýchlosťou, stihla len otvoriť ústa a vtom to zasiahlo Shinichiho. Nech to už bolo čokoľvek, zabilo ho to čisto a prešlo to cez neho, len cez neho. Nikoho iného sa to ani nedotklo.

Shinichi padol dolu tvárou do prachu.

„Nechaj ho,“ ticho riekla Elena, keď sa Stefan automaticky pohol k telu. „Je mŕtvy. Spôsobil si to sám.“

„Ako?“ dvojhlasne zvolali Damon a Stefan.

„Nie som odborníčka,“ vzdychla Elena, „to skôr Meredith. To ona mi rozprávala, že kitsune možno zabiť len tak, že im zničíte hviezdnu guľu, alebo požehnanou guľkou, alebo… alebo Hriechom ľútosti. Vtedy sme ani jedna netušili, čo to znamená, bolo to pred našou prvou výpravou do Temného rozmeru. No myslím, že práve toto bolo ono.“

„Takže kitsune nesmie nikdy oľutovať svoje skutky?“ pokrútil hlavou Stefan. „To je… kruté.“

„Kdeže,“ vyhlásil Damon. „No keby to platilo aj u upírov, ty by si bol naveky mŕtvy, len čo si sa prebudil v našej rodinnej krypte.“

„Ešte skôr,“ zamrmlal Stefan. „Oľutoval som, že som ťa zabil, už keď som ti zasadzoval smrtiaci úder. Ty sa mi smeješ, že sa príliš zožieram výčitkami svedomia, ale poviem ti, dal by som život, keby som tú jednu vec mohol nejako zrušiť.“

Nastalo ticho, ktoré sa tiahlo donekonečna. Damon bol teraz pred všetkými, obrátil sa k nim chrbtom a ani Bonnie mu nevidela do tváre.

Elena chytila Stefana za ruku. „Ešte máme šancu!“ povedala mu. „S Bonnie sme tamto zazreli niečo jagavé! Poďme!“ Prebehli popri Damonovi a Stefan chytil za ruku aj Bonnie. „Utekaj ako vietor, Bonnie!“

„Aj keď je Shinichi mŕtvy – no, musíme hľadať jeho hviezdnu guľu, alebo najväčšiu hviezdnu guľu, alebo čo už je na tomto hnusnom kúsku sveta ukryté?“ spýtala sa Bonnie. Elena si pomyslela, že ešte nie tak dávno by to vyznelo ako úbohé fňukanie. A teraz Bonnie napriek všetkým výhradám už bežala s nimi.

„Obávam sa, že ju musíme nájsť,“ odvetil Stefan. „Pretože podľa toho, čo Shinichi povedal, on tým zverstvám nevelil. On aj jeho sestra len pre niekoho pracovali. Pre nejakú bytosť ženského rodu. Nech je to ktokoľvek, možno práve teraz útočí na Fell’s Church.“

„Šance sa zmenili,“ povedala Elena. „Máme neznámu nepriateľku.“

„No aj tak…“

„Koniec stávok,“ povedala Elena.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .