Upírske denníky –

Stefanove denníky 5

Úkryt

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 – Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upírske denníky 7 – V moci tieňov

Upírske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upírske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upírske denníky 11 – Znovuzrodenie

Upírske denníky 12 – Fantóm

Upírske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upírske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

Upírske denníky – Stefanove denníky 4: – Tiene minulosti

L. J. Smithová

Upírske denníky – Stefanove denníky 5: Úkryt – e-kniha

Copyright © Fragment 2012

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8

Obzrel som sa za úctyhodnými dverami Ústavu Márie Magdalény a rozmýšľal som, či Coru pošlú rovno pracovať do práčovne, alebo či jej naša štedrosť zabezpečí zhovievavejší prístup. Kvôli Core som v to dúfal.

„Poďme si vypiť. Pohár whisky nám dá nervy do poriadku,“ povedal Damon, len čo sme zahli za roh.

Zamyslel som sa nad tým. Bol som hladný a whisky môj hlad často zmiernila. No na Damona pôsobila menej predvídateľne. Niekedy sa napil a pôsobil uvoľnene, akoby ho na celom svete nič netrápilo. Inokedy bol po whisky podráždený a násilnícky. Rozhodol som sa to risknúť.

„Zíde sa nám to,“ povedal som.

Damon prikývol a zamieril preč od Whitechapelu. „Vieš, braček, kedysi som si myslel, že sa už nikdy nedokážeme slušne porozprávať. No pozri sa teraz na nás. Zmenil si sa.“

A čo včera večer? chcel som sa spýtať. Nespravil som to však. Zvláštne, no aj po toľkých rokoch ho zmienka o Katherine dokázala vyviesť z miery. No teraz jej meno nespomenul a ja som sa na to rozhodne nechystal. Radšej som chcel aj ja veriť, že spolu mimoriadne dobre vychádzame. Možnože naša viera pomôže utužiť náš vzťah.

„Nezmenil som sa. Ibaže by si ma konečne videl takého, aký naozaj som,“ povedal som. Posledné dve desaťročia som sa pokúšal znovu stať človekom, ktorým som bol pred tým, ako mi do života vstúpila Katherine. No Damon pôsobil inak. Stále bol impulzívny, stále si nárokoval spomienky na Katherine a stále smútil, ale zároveň bol tým väčšmi... ľudský.

„Ako myslíš,“ usmial sa Damon. „Možno ťa k lepšiemu zmenil stredný vek. Ty že si bol vždy taký ako teraz? Ha!“ podpichol ma a zamierili sme k ligotavej Temži. Zvláštne, že som vždy dôverne spoznal každé mesto, v ktorom som žil. Bolo to preto, že mestá, podobne ako ľudia, ma už neprekvapovali? Samozrejme, všade boli iné zvyky, obyvatelia a prízvuk, ale každé mesto malo svoje temné dejiny, skryté tajomstvá.

„Ktovie, či dnes Samuel niekoho zabil?“ poznamenal Damon a ukázal na staršieho muža, ktorý na chrbte niesol vrece s novinami.

„Vari už nezabíjal dosť?“ odvetil som a Damon muža ovplyvnil, aby mu dal jeden výtlačok novín. „Nie som si istý, či to chcem vedieť.“

„Ja áno,“ vyhlásil Damon a strčil si noviny pod pazuchu. „Samuel si myslí, že je strašne prefíkaný, ale my teraz vieme o každom jeho pohybe. To je dobrý pocit. Odhadujem, že ho do týždňa zabijeme – aj toho jeho drzého brata. A potom, braček, bude toto mesto naše. Alebo...“ zamyslene sa poškrabal na hlave, „bude mesto moje. Ak ma nebudeš hnevať, možno ťa tu nechám bývať.“

Došli sme na Fleet Street, len zopár míľ od nášho tunela, a ulice boli plné chodcov. Teraz nebol čas na rozhovor o Samuelovi.

„Nie je to také jednoduché, Damon,“ povedal som, ale vedel som, že hovorím márne. Túžil som len po whisky a po možnosti aspoň na pár hodín zabudnúť, čo som dnes ráno videl.

„Stále si sa nepoučil?“ zazrel Damon. „Nič nie je jednoduché.“ Rýchlo zahol za roh do uličky, potom so sklonenou hlavou prešiel cez nízke dvere. Bar vnútri bol úzky a tmavý, vo vzduchu bolo cítiť piliny a vyliate pivo. Uvoľnil som sa. Tu nás nikto nenájde.

„Nie je nič lepšie ako vypiť si a zaspomínať na staré časy,“ povedal Damon, keď sme prešli do zadnej časti baru. Boli tam dve ošumelé kreslá, postavené ďalej od stolov so štamgastmi. „Akoby sme sa vrátili do taverny v Mystic Falls. Chýba len krásna upírka a vojaci Konfederácie.“

„Nemyslím si, že to môže byť ako za starých čias, braček,“ povedal som a automaticky som sa obzrel, či nás niekto nesleduje. No zdalo sa, že každého zaujíma len jeho pohárik. Väčšina ľudí sedela za stolom sama, niektorí si zapisovali do účtovných kníh, iní hľadeli do diaľky. Do tohto baru očividne ľudia chodili, keď chceli byť sami.

„Ako povieš,“ odvetil Damon, usadil sa do popraskaného koženého kresla a vyložil si nohy na nízky stôl. Vytiahol noviny a hneď nalistoval spoločenské stránky. „Takže ak nič nie je ako za starých čias, si na rade a objednáš mi whisky.“

Damon vždy našiel spôsob, ako moje slová obrátiť vo svoj prospech.

Barman bol starší a mal krátku bielu briadku. Na zástere mal škvrny od nápojov. Najradšej by som si s ním vymenil život. Vďačne by som do konca večnosti nalieval chlapom, ktorí sa najväčšmi prehrešili tým, že vypili priveľa piva, nie priveľa krvi.

„Dve whisky. Pripíšte to na účet sira Stefana Pina,“ povedal som a čakal som na pocit, keď sa moja myseľ spojí s jeho.

Tentoraz však niečo nevyšlo. Cítil som, akoby ovplyvňovanie zostalo visieť vo vzduchu. Potom som si uvedomil, že barman mi nevenuje pozornosť. Ponad moje plece sa díval na Damona, ktorý sa vyvaľoval v koženom kresle. Mal preloženú nohu cez nohu, vlasy mu padali do očí, kravatu mal uvoľnenú.

„Dve whisky,“ zopakoval som nervózne. Damon listoval v novinách, nevnímal ma. No barman sa neobrátil a s hrôzou som si uvedomil, že nie je jediný, kto na Damona civie. Dvaja muži v rohu prestali hrať karty a zadívali sa na môjho brata. Pozreli na miesto nad barmanovou hlavou, potom znovu na Damona. Sledoval som ich pohľad a uvidel som, čo ich zaujalo. Na stene, hneď vedľa poličky so zaprášenými fľašami, bola pripnutá novinová dvojstrana.

Jack Rozparovač! Nikto nie je v bezpečí!

Pri pohľade na to, čo sa nachádzalo pod týmito slovami, mi od strachu zovrelo hruď. Bola to kresba Damona. Tentoraz sa podobnosť medzi obrázkom a Damonom nedala odtajiť.

„Damon!“ zasyčal som potichu. „Uteč. Spoznali ťa.“ Neriskoval som a nepozrel som sa naňho, aby podozrenie nepadlo aj na mňa. Uprel som pohľad na doškriabaný barový pult, akoby som netrpezlivo čakal na whisky.

Začul som za chrbtom hluk a obzrel som sa. Damon vstal a upírskou rýchlosťou sa rozbehol von, až mu spadla kravata. Díval som sa, ako letí okolo mňa. Vedel som, že je nebezpečné prihlásiť sa k nemu, no musel som ísť za ním a spraviť, čo sa dá, aby som ho ochránil v bludisku londýnskych ulíc. Vyštartoval som.

„Jack Rozparovač!“

„Zavolajte políciu!“

Počul som za sebou kakofóniu hlasov, každý zúfalý výkrik ma ešte viac poháňal a slepo som Damona nasledoval cez zmáčané ulice. Na Fleet Street bola biela dlažba plná kočiarov, ktoré sa valili oboma smermi. Išiel som za Damonom a predierali sme sa chaotickou londýnskou premávkou. Na mokrej dlažbe plieskali naše kroky a v ušiach mi hučala krv. Zabudol som na hlad – záležalo mi len na tom, aby sme sa s Damonom dostali do tunela.

„Rýchlo, rýchlo!“ zvolal som, no nevedel som, či to vravím Damonovi, alebo sebe.

„Zastavte ich!“

„Polícia!“

Mali sme v pätách celý dav a pohoniči zoskakovali z kočiarov a pridávali sa k prenasledovateľom. Ozval sa výstrel a zarinčalo rozbité sklo. Potom predo mňa niekto skočil.

Ocitol som sa zoči-voči opilcovi s divým pohľadom. Mal na sebe handry, z úst mu páchla zatuchlina.

„Mám ho!“ zvolal a zdrapil ma za ruku. Inštinktívne som sa vytrhol a sotil som ho do výkladu. Sklo povolilo, a keď sa do vzduchu zdvihol pach krvi, vedel som, že sa porezal.

„To nie je Rozparovač!“ zvolal ďalší muž a rozbehol sa ku mne. Zostal som stáť a dúfal som, že Damon je už dosť ďaleko. Približovalo sa čoraz viac ľudí a zaháňali sa nožmi a rozbitými fľašami.

„Bol s ním v krčme!“ počul som vzadu hlas, ale už bolo neskoro. V tej trme-vrme som sa vyslobodil, pomocou upírskej rýchlosti som dobehol Damona, za ktorým sa hnalo asi päťdesiat ľudí. V diaľke som začul policajné zvony.

Neodvážil som sa obzrieť. Akoby sme sa ocitli na lúkach statku Veritas a bežali opreteky k stajniam. Ibaže tentoraz nám nešlo o víťazstvo. Bežali sme o život.

Bežali sme zo všetkých síl, až kým hluk davu nestíchol. Napokon sme sa dostali k tunelu a skočili sme dolu. Vo vzduchu bolo cítiť vlhkosť a zo stien kvapkala voda ako krv z rany. No odľahlo mi, že sme tu.

S Damonom sme na seba zadychčane pozreli.

„Aspoň som vyhladol,“ vyhlásil posmešne Damon. Vstal a videl som, ako sa pokúša zakryť, že ešte stále lapá dych a po tvári mu tečie krv. „Idem si pohľadať nejakú potravu. Nečakaj na mňa.“

„Dobre,“ hlesol som zadychčane.

O pár minút som začul zaúpenie – Damon určite zaťal zuby do nejakého bezmenného obyvateľa tunela. Zaškvŕkalo mi v žalúdku. Obrátil som tvár k stene a striehol som na škrabot potkana, aby som aspoň trochu utíšil hlad. No nič sa neozvalo.

9

Prebudil som sa skoro ráno. Alebo som azda ani nespal. Dokázal som myslieť iba na Coru, samu ako prst v tom drsnom ústave. No vždy keď som zavrel oči, aby som si predstavil jej tvár, jej hrdé oči, jej pehavý noštek, uvidel som niekoho iného. Katherine.

Katherine sa v tej vízii usmievala, vlasy mala zapletené do dlhého vrkoča, ktorý si prehodila cez nahé plece.

„Prečo sa neusmeješ, Stefan?“ spýtala sa ma a pohoršene krútila hlavou nad mojou mrzutosťou.

Prehadzoval som sa na svojom biednom lôžku. Chcel som na Katherine zabudnúť. Lenže v Damonovej prítomnosti to bolo nemožné. Cez otvor tunela vchádzalo dnu slabé svetlo. Neprebudil som brata, tak ticho som sa vydriapal po rebríku do skorého rána v meste. Bolo chladno a mokro, hmla zakrývala Temžu, takže aj zo vzdialenosti niekoľkých krokov som hladinu sotva rozoznával.

Ponáhľal som sa k Ústavu Márie Magdalény, ruky vo vreckách, nohami som len tak plantal, pohmkával som si nejaké pijanské pesničky. Chcel som pôsobiť ako opilec, ktorý sa prineskoro vymotal z krčmy. Tak mi všetci dajú pokoj. Zo sivej oblohy padal jemný dáždik a kamenná dlažba bola klzká.

V polovici cesty k ústavu som uvidel pekáreň so zeleným plátenným baldachýnom. Bol to ten obchod, kde sme si s Corou pred prechádzkou v parku kupovali raňajky. Ach, ako to len bolo dávno!

Niečo ma prinútilo vstúpiť.

„Prosím si šesť žemlí,“ povedal som a uprel som pohľad na pekárku. Tá meravo prikývla a priniesla mi plné biele vrecko.

„Ďakujem.“ Všimol som si plagát za pultom a žalúdok sa mi prudko stiahol. Damonova tvár bola skutočne všade.

Žena si uvedomila, kam pozerám. „Zase je v Londýne,“ vysvetlila. „Nik pred ním nie je v bezpečí.“ Vzápätí si ma pozornejšie prezrela a ja som to vzal ako upozornenie, že sa musím rýchlo odpratať. S Damonom sme sa ktovieako nepodobali, ale nedalo sa poprieť, že sme rodina. Nemohol som riskovať, že si ma s ním niekto pomýli, najmä keď sme včera večer boli spolu v krčme, kde nás videlo priveľa očí.

S pečivom v ruke som sa usadil na lavičke porastenej popínavým brečtanom. Oproti mne, na druhej strane ulice, bol Ústav Márie Magdalény. Bolo dvadsať minút po šiestej ráno.

O niekoľko minút sa presne podľa môjho očakávania otvorili dvere a vyšli z nich dievčatá v dvojstupe, ako vojaci na prehliadke. Bolo ich päťdesiat, všetky v rovnakých sivých šatách, s vlasmi stiahnutými do prísnych účesov a zakrytými čepcami. Niektoré nemohli mať viac ako trinásť rokov, iným už zrejme ťahalo na tridsiatku. Ledva som ich od seba rozoznával. Ako medzi nimi nájdem Coru?

„Ticho!“ zavelila sestra Benedicta pred dievčatami. „Myslite na modlitby, ktoré obetujete Bohu!“ Viedla ich cez bránu na ulicu.

„Cora!“ zasyčal som a podarilo sa mi zamaskovať to slovo ako odkašľanie. „Cora!“

V rade, ktorý bol odo mňa vzdialenejší, som zazrel pohyb. Potom sa ku mne Cora obrátila a chvatne sa usmiala. Skupinka zahla za roh a Cora sa od nej odpojila.

„Stihli ste to,“ šepla a pritisla sa chrbtom k múru. Pomaly sa posúvala k úzkej dláždenej uličke.

„Samozrejme, že áno. Bál som sa o vás. Ste v poriadku?“ spýtal som sa. kráčal som za ňou a pokúšal som sa ju zakrývať vlastným telom pred zvedavými pohľadmi. V diaľke zahlaholili kostolné zvony.

„Našťastie áno,“ hlesla Cora. „No nie všetky majú také šťastie. V noci som niečo videla,“ pokračovala a posadila sa na betónový stupienok. V bočnej uličke nás kamenný previs na múre opustenej budovy čiastočne chránil pred mrholením.

„Čo?“ Predstavivosť mi už ponúkala najhoršie možné odpovede. Celkom som zabudol na vrecko z pekárne, ktoré mi spočívalo na kolenách.

„Uprostred noci prišli do ústavu Samuel a Henry.“

„Prosím? Prečo?“ zhíkol som.

„Pijú dievčatám krv. Videla som to na vlastné oči. Bolo to strašné. Musíte to zastaviť.“ Zavládlo ticho. Bál som sa aj pohnúť. V diaľke zakrákala vrana a zazvonil policajný zvonec. Tie zvuky mi pripomenuli, že na svete nie sme sami.

„Včera večer som dlho nemohla zaspať, no naveľa mi klesli viečka,“ rozprávala Cora s pohľadom upretým na nebo. „Potom ma prebudil akýsi hluk. Videla som, že do spálne vchádzajú Samuel a Henry. Hneď som si zakryla tvár prikrývkou a ľahla som si na bok, tvárila som sa, že tvrdo spím. Lenže prikrývky máme také tenké, že som aj tak všetko videla,“ rozprávala bez dychu. „Pristavili sa kde-tu pri niektorej posteli a potichu prebúdzali dievčatá. Aj Winnie, ktorá spala vedľa mňa. Ležala som čo najnehybnejšie a len som v ruke zvierala svoj talizman. Ach, Stefan, boli tak blízko, zdalo sa mi, že Henry mi prešiel rukou po čele. Počula som, ako Samuel šomre: Čerstvá krv. Od strachu som ani nedýchala. No potom sa zamerali na iné dievča. Nespoznal ma, tým som si istá,“ dodala presvedčene.

„Koľko dievčat si vzali?“ spýtal som sa. Predstavil som si, že sveták Samuel sa rozjarený vracal z nejakej lumpačky. Určite bol navoňaný, vyobliekaný vo fraku, vlasy ulízané a retiazka s lazuritom mu visela pod naškrobenou bielou košeľou. Predstavil som si, ako sa s Henrym vkrádajú do dievčenskej spálne a vyberajú si potravu, akoby stáli pred bohatým švédskym stolom. Predstavil som si aj dievčatá – rozospaté, vystrašené, pod závojom upírskej sily zbavené vlastnej vôle, ako kráčajú po vŕzgajúcich schodoch za upírmi do práčovne, ako zakláňajú hlavy a cítia bolesť, čo im vystreľuje do celého tela, kým Henry a Samuel sa napchávajú do prasknutia. Striaslo ma.

„Päť. Možno šesť. Nemohla som to presne spočítať.“ Cora si zakryla tvár rukami, akoby nezniesla tie spomienky. „Odviedli Winnie, Evelyn, Louise a myslím, že aj jednu malú, ktorá sa volá Clare. Bola to Írka, tak som dúfala, že jej pomôžem...“ Cora sa odmlčala. Potom prehovorila tenučkým hláskom: „Sledovala som ich.“

„Naozaj?“ To ma ohromilo.

Cora prikývla. „Snažila som sa kráčať celkom potichu. Viem, že vy s Damonom počujete aj to, čo normálne ľudské ucho nezachytí. Všimla som si to,“ dodala s úsmevom. „Ja si kadečo všímam. Lenže oni sa ani neobzreli. Viedli dievčatá dole do jednej miestnosti, ktorá je vedľa práčovne. Je tam veľa miestností, celá jedna chodba a v nej samé dvere. Neviem, kam vedú.“

Prikývol som, aby som ju povzbudil v rozprávaní. Cítil som, že sa niekam dostávame, že toto všetko je dôležité, ak chceme dolapiť Samuela. Napriek hrôzam, ktoré opisovala, som bol vzrušený.

„Odviedli dievčatá do jednej z tých miestností, vyzeralo to tam ako v kancelárii. A začali sa kŕmiť. No nebolo to ako vtedy, keď ste sa vy sýtili potkaňou krvou. To mi neprekážalo. No toto... Zabodli tesáky dievčatám do hrdiel. Videla som, ako tým chuderám po chrbte steká krv. Takmer som skríkla, ale potom...“

„Čo bolo potom?“ spýtal som sa. Pevne som si preplietol prsty s jej prstami a stisol som jej ruku. Mala ju útlu a krehkú. Akoby som držal vrabčie mláďa.

„Samuel sa potom zohol a niečo im pošepkal. Takmer akoby ich zvádzal. Ale Henry...“ Stisla pery. „Henry nemal v sebe za necht milosrdenstva. Povedal, že krik im aj tak nepomôže a že toto si zaslúžili. Že na ich živote a smrti nikomu nezáleží a on im robí láskavosť. Bol to príšerný pohľad. Stále som musela myslieť na to, či takto ubližuje aj mojej sestre.“

„Nie. Violet je totiž upírka. Ona sa už o seba dokáže postarať.“ Nebola to ktovieaká útecha, ale aspoň niečo.

Cora prikývla. „Viem. No už som sa na to dlhšie nedokázala pozerať. Povedala som si, že som smoliarka, a ak ma chytia, bude po mne. Potom už Violet nepomôžem.“

Znovu som jej stisol ruku. Všetci sme mali ten istý problém a museli sme ho riešiť spolu. Hoci smrť je možno ľahšie riešenie, máme voči sebe povinnosť, a preto musíme prežiť.

„Dnes ráno ležali dievčatá zase vo svojich posteliach. Skúsila som sa pri raňajkách porozprávať s Clare, ale sestra Benedicta ma okríkla. A vybila ma po prstoch. Naposledy sa mi to stalo v škole,“ sucho dodala Cora. Vyslobodila si ruku z mojej a ukázala mi ju. Naozaj, na bielej pokožke sa jej šírila belasá sinka. Súcitne som sykol.

„To nič nie je,“ mykla plecom. „Aspoň som sa poučila. Počas raňajok máme príkaz v duchu sa modliť. A nie je to tam také zlé. Niektoré dievčatá sa správajú celkom milo. Napríklad je tam jedna, volá sa Elizabeth, ktorá pracovala v ešte horšej krčme, ako je Desať zvonov. A Cathy mi všetko kamarátsky poukazovala. Zvládnem to, Stefan,“ ubezpečovala ma.

Veľmi som jej chcel veriť. Vlastne som jej veriť potreboval. Spomenul som si na Samuela, na jeho potkaniu tvár pri krku niektorého dievčaťa, a v žalúdku sa mi skrútilo klbko nenávisti. Ten špinavec za svoje činy zaplatí. Musí.

Cora si zasunula za uši uvoľnené pramienky. Pri tom som si všimol, že sa jej pod šatami pohla retiazka, na ktorej visel prívesok so železníkom. Náhle sa mi v mysli zrodil plán.

„Všetky teda raňajkujete naraz?“ spýtal som sa.

„Pravdaže, na to dáva sestra Benedicta pozor. Na jedlo máme vždy len pätnásť minút, potom nasledujú modlitby a práca.“

V diaľke už zvonil zvon na kaplnke. Raz, dva...

„Mala by som ísť,“ povedala Cora a zaletela pohľadom ku kostolu, kde boli dievčatá z ústavu. Onedlho sa skončí omša a Cora sa musí pridať k dvojstupu. Len nech si nik nevšimne, že chýba.

„Toto som vám priniesol,“ povedal som a vystrel som k nej ruku s vreckom, ešte teplým od pečiva vnútri.

„Ach, Stefan!“ Cora sa usmiala od ucha k uchu. To malé gesto ju tak potešilo, až som sa zahanbil, že som pre ňu neurobil viac. Za to, čo robila, by si zaslúžila zlato a diamanty. Keď porazíme Samuela, darujem jej všetko, po čom zatúži jej srdce. To som jej v duchu sľúbil.

„Dáte si aj vy?“ Ponúkla mi pečivo.

Vybral som si žemľu a trochu som si z nej odhryzol. Ten kúsok sa mi prilepil k podnebiu, chutil ako glej. Jedlo, ktoré tešilo ľudí, mi nechutilo, no chcel som si s Corou chvíľu len tak posedieť, akoby som bol úplne normálny.

„Mňam,“ spokojne zatiahla Cora. „V ústave dostávame iba kašu. Ale toto je dobrota. Ďakujem, že ste na mňa mysleli.“

„To je samozrejmé.“ Po chvíli som váhavo dodal: „Viete, na nič iné som ani myslieť nedokázal. Iba na vás.“ V inom svete by boli takéto dve vety úvodom k ľúbostnému vyznaniu. No ja som pokračoval inak: „Počúvajte ma, mám plán. Poviem vám niečo o tom vašom náhrdelníku.“

„Počúvam.“ Cora siahla do výstrihu a vylovila ten šperk. Zajagal sa na slnku, tenké vlákno nádeje v tme.

„Železník má niekoľko účinkov. Bráni upírom, aby na vás pôsobili svojou vôľou. No to nie je všetko. Je pre nás jedovatý a silne nás popáli. Ja sa toho talizmanu ledva dokážem dotknúť.“ Zvony stíchli a mne bolo jasné, že mi zostáva len niekoľko minút na domyslenie plánu.

„Pre upíra je najhoršie, keď ho železníkom prekvapíte. Keď som bol ešte človek, otec mi dával železník do stravy. Nevedel som to. Bol som zaľúbený do jedného dievčaťa...“

„Do Katherine?“ ostro sa opýtala Cora.

„Áno.“ Cora bola naozaj všímavá. „Katherine bola upírka. Môj otec ju podozrieval, tak sa rozhodol, že ju vyskúša. Do nápoja mi nalial odvar zo železníka. Len čo mi Katherine zaborila zuby do krku, v bolestiach klesla na zem. Zvíjala sa na dlážke, na perách sa jej zjavila pena. A potom...“

„Potom mu to už bolo jasné,“ prosto dopovedala Cora.

„Áno. Otcovi aj ostatným. Dôležité je však to, ako Katherine zareagovala. Železník jej spôsobil utrpenie. Je ako jed, sme po ňom celkom bezmocní. Ak by sme dokázali niektorým dievčatám podať v jedle železník a počkať, kým sa od nich Samuel napije...“

„Mohli by ste naňho s Damonom zaútočiť,“ ticho riekla Cora. V prstoch si skrúcala prívesok. Z diaľky k nám doľahol hlas sestry Benedicty.

„Buďte ticho!“ vykrikovala. „Sústreďte sa na to, čo ste počuli v chráme.“

„Už musíte odísť. S Damonom nájdeme ďalší zdroj železníka a vymyslíme, ako ho dievčatám podáme. Stretneme sa zajtra o tomto istom čase?“ spýtal som sa.

Cora prikývla a zovrela náhrdelník.

„Dobre. Dávajte na seba pozor. A nezabúdajte, že na vás myslím.“ Jemne som jej prešiel perami po líci. Mala ľadovú pokožku.

„Zbohom,“ povedala a rozbehla sa na ulicu, aby sa mohla nenápadne zaradiť k ostatným. Videl som na nej, že ju náš plán nadchol. Vedel som, že to vyjde. Musí to vyjsť. Ak to zabralo na Katherine, určite to zaberie na takých krvilačníkov, ako sú Henry a Samuel.

Postavil som sa a natiahol som si končatiny. Stále pršalo, no mne sa aj v chmúrnom počasí zlepšila nálada. Cítil som sa plný života, pripravený bojovať s kýmkoľvek. Aj s upírmi.

10

Do podzemného tunela som bežal, takmer letel. Narážal som do chodcov a pohoničov. Potom som však zastal – pred bankou bola na stene prilepená stránka z novín.

NAJHORŠÍ ZLOČINEC! Hlásal palcový titulok nad známou kresbou Damonovej tváre. Onedlho tieto plagáty zmiznú a Damon bude môcť chodiť po londýnskych uliciach ako slobodný muž. Dovtedy sa musíme obávať zakaždým, keď vystrčí nos z tunela.

„Otrasné, čo?“ začul som. Obrátil som sa a vedľa mňa upieral pohľad na kresbu akýsi muž.

„Hm, áno,“ škrobene som odpovedal.

„Už to dlho nepotrvá. Hľadáme ho po celom Londýne. On si asi myslí, že je veľký sveták a vyzná sa v meste. A vzrušuje ho vraždenie dievčat. Hrôza!“

„Nikto asi nie je celkom taký, ako sa zdá,“ odvetil som a rýchlo som sa rozlúčil. „Prepáčte, už musím ísť.“ Cúvol som a pridal som do kroku, až som muža napokon stratil z dohľadu.

Zbehol som po rebríku do tmy v tuneli. „Damon!“ zakričal som. Už som nedbal na opatrnosť.

„Dobrý deň prajem, braček.“ Damon na mňa kývol zo svojej kamennej rímsy. Hral solitér, vykladal si karty a každou poriadne silno plesol. Vedel som, že sa hnevá, lebo je tu ako uväznený. No to nebol môj problém. Nemal som chuť brať ohľad na jeho nálady.

„Videl som Coru,“ povedal som.

„Ale? Ako sa jej darí?“ spýtal sa tak zdvorilo, akoby sa zaujímal o zdravie dávno stratenej sesternice.

„V tom ústave sajú dievčatám krv. Samuel a Henry.“ Vyšvihol som sa na rímsu k bratovi.

„Naozaj?“ Damonovi sa rozšírili oči. „Našli si dobrý zdroj. Sú šikovní,“ povedal.

„Nie, sú to zvieratá.“

„Aha, pravdaže. No skús si to predstaviť. Nemusia loviť a majú k dispozícii toľko dievčat, že ich ani nemusia zabíjať, aby sa nasýtili. Nerád Samuela chválim, ale vie, čo robí. Keby mi tí dvaja nešli po krku, asi by som sa k nim pridal.“

Mykol som sa. Vedel som, že brat neprovokuje, nechce ma šokovať. Hovorí čistú pravdu.

„Myslím, že už mám plán, ako ich chytíme,“ ticho som povedal. Takmer som sa ten nápad bál vysloviť. Vedel som, že môže vyjsť, no nechcel som počúvať Damonove zlomyseľné komentáre. Istotne bude vyratúvať dôvody, prečo sa do toho nemáme pustiť.

„Naozaj? A nezabudol si na to, že sa musíš obetovať? Lebo ak pri tom pláne prídeš o život, som za,“ veselo zahlásil.

„Použijeme železník,“ odvrkol som. „Cora ho tam prepašuje a pri raňajkách ho dá dievčatám do jedla. Potom, keď sa od nich Samuel napije krvi, otrávi sa. Budeme ho môcť prepadnúť.“

„Železník,“ zamyslene zopakoval. „Nie zlé, braček.“

„U nás vo Virgínii rástol všade. Ale tu...“ Spomenul som si, ako zle sa železníku darí v anglickej pôde bohatej na vápnik. Nerástol tu divo a ja som u Abbottovcov horko-ťažko vypestoval malý záhon. Podarilo sa mi to iba vďaka stálej opatere. V Amerike ma občas pri prechádzke po lúke šľahli po členkoch ohnivé výhonky – divý železník. Ten, ktorý som dal Violet, a ktorý teraz nosila Cora, pochádzal ešte zo San Francisca. Bol vysušený ako kvet v herbári a rozdrobený na kúsky.

„Nemusíme nič pestovať. Braček, prestaň už konečne myslieť ako tupý roľník. Sme v Londýne a tu si za peniaze kúpiš všetko. Nič sa neboj, železník bude,“ záhadne vyhlásil Damon.

„Odkiaľ?“

„Všade, kde žijú upíri, nájde sa aj ochrana proti nim. Myslíš, že vojna, čo zúri medzi nami a Samuelom, je na svete jediná?“ Damon sa uškrnul. „Poď, ideme nakupovať.“ Damon si natiahol plášť, aby si zamaskoval tvár. Skryl výrazné lícne kosti, čierne vlasy a prenikavé oči, takže zrazu nevyzeral ako muž z toho plagátu. Vyzeral ako hociktorý Londýnčan, čo sa halí pred dažďom.

Bez slova som sa vydal za ním.

Čoskoro som si uvedomil, že v Londýne sú ešte horšie štvrte ako Whitechapel. Whitechapel mi pripomínal newyorské slumy, kadiaľ sme prechádzali iba na koči. Ale tieto oblasti boli ešte biednejšie. V uličkách mraučali túlavé mačky, nad ulicami sa črtali doskami zatlčené okná. Nebolo jasné, či aspoň v niektorom dome bývajú ľudia. Dúfal som, že nie.

„Odkiaľ to tu poznáš?“ spýtal som sa brata. Nepodobalo sa to tu na elegantné paláce, kam zvyčajne Damon chodieval.

„Nanešťastie som v tejto diere žil,“ povedal Damon a znechutene sa zaškľabil. „Nie si jediný, koho prikvačila bieda, braček.“

„Ty si tu žil?“ neveriaco som zopakoval, preskakujúc hromady smetí a rozbité debny.

„Každý robí, čo musí. Samozrejme, že mám radšej páperové matrace a šampanské, no nie vždy ich mám k dispozícii. Okrem toho, vyhovuje mi tma. Tu sa na teba nik dvakrát nepozrie a nik sa nestará, či niekto zmizol. Tu sa žije skutočný život, braček.“

Damon kráčal cez kľukatú uličku a ja za ním. Bola taká úzka, že dvaja naraz by sme sa tadiaľ ani neprepchali.

„Kedy si vlastne prišiel do Londýna?“ spýtal som sa ho. Uvedomil som si, že vôbec neviem, čo môj brat posledných dvadsať rokov robil. Samozrejme, že on netušil, čo som robil ja, no nezdalo sa mi, že môj pokojný pobyt na vidieku by ho zaujímal. Mne tých dvadsať rokov prešlo ako jedno leto. Spolu s Lexi sme cestovali, venovali sme sa dlhým rozhovorom a občas sme kde-tu vypomohli, aby sme získali trochu peňazí. Čo za ten čas videl Damon?

„Som tu už dlhšie. Bolo mi jasné, že Amerika nie je momentálne nič pre mňa. A tak som sa vybral za dobrodružstvom inam,“ ešte záhadnejšie pokračoval Damon. Zastal pred dverami jedného domu, ktorý sa ničím nelíšil od ostatných polorozpadnutých budov na ulici.

Zdvihol ruku a trikrát zabúchal.

„Kto je?“ ozval sa spoza dverí nízky zachrípnutý hlas.

„Damon DeSangue,“ s talianskym prízvukom odpovedal Damon.

Dvere sa pootvorili a vyšiel z nich drobný starec. Chýbalo mu jedno oko a z druhého mu tiekla mliečna tekutina. Nebolo jasné, koľko má rokov, ba či je to vôbec človek.

„James!“ srdečne ho oslovil Damon a podali si ruky.

„Damon! Pridlho si sa neukázal. Dúfam, že nemáš problémy?“ spýtal sa James a nadvihol huňaté biele obočie nad prázdnou očnou jamkou. Jeho druhé oko sa zadívalo na mňa. „Kto je to?“ podozrievavo zasipel.

„To je Stefan,“ povedal Damon. „Môj brat. A tiež upír. Stefan, toto je James, priateľ všetkých anglických nočných tvorov.“

„A každého, kto mi zaplatí,“ dodal James. Prezeral si ma od hlavy po päty, až sa mu pohľad zdržal na mojom lazuritovom prsteni. Sucho sa uškrnul. „Čo pre vás, chlapci, môžem urobiť? Máme krv nosorožca. Pre vyberavého upíra niet lepšej lahôdky. A čo tak za šálku čaju z kozej krvi?“ spýtal sa, no už nás viedol do maličkej a prepchatej obývačky.

Pri zmienke o kozej krvi som sa mykol. Väčšina upírov pije iba ľudskú a ja som žil v presvedčení, že koziu krv si vychutnávala len Lexi a ja. Ktovie, akí zákazníci sem ešte chodia?

Myšlienka však zmizla, len čo som vošiel ďalej. Ohromene som zažmurkal. Už som si myslel, že som videl všetko alebo som aspoň o všetkom počul od skúsenej Lexi. No teraz som si uvedomil, že sa mám stále čo učiť. Pri jednej stene sa na polici leskli fľaše s nakladanými žabami. Pri druhej pulzovali fialovo-červené srdcia, vznášajúce sa v jemnej tekutine. A celá jedna polica bola plná misiek s drahokamami. Žeby mala Katherine svoje prstene odtiaľto?

„Vieš, Damon, že moja ponuka stále platí. Za ten prsteň by som ti veľmi dobre zaplatil. Už sa ma naň pýtalo niekoľko zákazníkov. Chápem, že iba jeho právoplatnému majiteľovi pomôžu jeho zázračné vlastnosti, ale niekoľko mojich kolegov by si ho rado preštudovalo.“

„Nie, k tomu prsteňu... mám citový vzťah.“ Damon pokrútil hlavou a schoval ruku pod plášť. „Ani čaj nebude nutný. Stále mi najväčšmi vyhovuje ľudská krv. Prišiel som po železník. Potrebujem ho veľa.“

„Aha, železník.“ James s úsmevom vyliezol na stupienok a priniesol dole niekoľko pohárov, v ktorých sa vŕšili kvietky podobné orgovánu. „Upíri ho odo mňa často nepýtajú. Čarodejnice, tie áno. No upíri sa zväčša vyhýbajú všetkému, čo im škodí.“

Damon sa usmial stisnutými perami, kým James na pult staval poháre. Mne bolo zaťažko na tie kvety aj pozrieť.

„Takže to bude... dvadsať libier,“ povedal James, akoby to číslo vytiahol len tak z rukáva.

Znechutene som si vytiahol manžetové gombíky a dúfal som, že ich starec prijme namiesto peňazí. Dosť som o tom pochyboval. Dvadsať libier bola astronomická suma. Jamesa sme navyše nemohli nijako ovplyvniť, pretože majiteľ takéhoto obchodu sa nepochybne dobre chráni pred upírskou silou. Cítil som okolo neho niečo ako neviditeľný múr.

„Samozrejme,“ bez váhania odpovedal Damon a vytiahol z vrecka za hrsť mincí.

Vyvalil som oči. V mihotavom svetle, ktoré vydávali sviečky, sa zlato a striebro zlievali. Mince boli okrúhle, štvorhranné aj osemhranné a vyzerali, že pochádzajú zo všetkých kútov sveta. Odkiaľ má môj podarený brat také bohatstvo? A prečo ho ukazuje až teraz, prečo ma nútil používať ovplyvňovanie, vždy keď sme si potrebovali niečo obstarať, či už to boli koláče alebo oblečenie?

Jamesovi sa lačne zaleskli oči. „Ďakujem, Damon. Isteže, prijímame rozličné meny, no na všetky okrem libry musíme uvaliť istý... režijný poplatok.“

„Ber,“ vyhlási Damon akoby nič a posunul hromádku mincí po špinavom pulte.

James vzal do ruky očividne ťažkú štvorhrannú mincu a prižmúril viečko, takže mu z oka vytiekla ďalšia tekutina. „Aha, Afrika, však? Také peniaze tu vídame málokedy. Ako ti tam bolo?“

„Horúco,“ odvetil Damon bez najmenšieho záujmu o dlhší rozhovor.

Afrika? Prekvapene som pozrel na brata. Ten vie prekvapiť!

„Tak, tu máte dosť železníka, aby ste porazili celú armádu upírov. No nieže ich všetkých vykynožíte! Skrachoval by som,“ so smiechom vyhlásil James a od radosti nad vlastným žartom buchol päsťou po pulte.

„Ďakujem,“ riekol Damon. Nevzrušene sa prizeral, ako James presýpa kvety do hrubého vrecka.

„Potrebujete odo mňa ešte niečo? Mám tu krv bengálskeho tigra. Údajne zvyšuje silu a povzbudzuje temperament!“ James s nádejou pozeral raz na mňa, raz na Damona.

Zaškvŕkalo mi v žalúdku. Potreboval som nájsť holuba alebo veveričku, kým ma hlad neoslabí. Alebo by som mohol prijať Jamesovu ponuku. „Dobre,“ povedal som. „Nech Damon zaplatí. Môže si to dovoliť.“

„Dva poháre?“ James pozrel na Damona.

„Nie. Tigriu krv som do jedálneho lístka ešte nezaradil,“ s odporom odsekol Damon, keď mi James podal plechový hrnček plný tekutiny čiernej ako káva. Chlipol som si. Bola to hustá krv, jemná ako maslo. Dvadsať rokov som chlípal vodnatú krv králikov a toto bolo ako dostať sa do neba. Dopil som pohár až do dna a chvíľu som si vychutnával teplo v žilách.

James sa usmial. „Teší ma, že vám chutí. Mimochodom, mám jej ešte dosť.“

„Tu máš,“ povedal Damon a hodil na pult šesťhrannú mincu.

Rozlúčili sme sa s Jamesom a vyšli sme na ulicu. Zažmurkal som do slnka a musel som sa v duchu pýtať, či je na svete ukrytých ešte viac takýchto obchodíkov. Zaspomínal som na Mystic Falls, kde mali matka s dcérou lekáreň. Boli to upírky, hoci to o nich spočiatku nikto nevedel, a predávali len lieky na ľudské choroby: bylinky proti migréne, liečivé masti na rany. Akosi som si nevedel predstaviť, ako v zadnej miestnosti kontrolujú fľaše s naloženými pulzujúcimi srdiečkami. Možno to však robievali.

„Je dobré mať priateľov, ktorí sa v kadečom vyznajú, všakže, braček? Hoci za tie peniaze som si mohol kúpiť aj slona. Raz v Indii som to takmer urobil. Ale čo by som so slonom robil?“ trkotal Damon, keď sme kráčali naspäť opustenými ulicami. Damon nás viedol smerom k St. James Parku. Potom sme už kráčali bez slova. Ja som sa tešil zo slnka, ale Damon musel zostať zahalený. Náhodní chodci v nás videli obyčajných mužov, možno dvoch ulievajúcich sa robotníkov. A ja som znovu zatúžil tejto hre uveriť. Žiaľ, nikdy sa nemohla stať skutočnosťou.

11

Na druhý deň ráno som sa ponáhľal do Whitechapelu, aby som mohol Core odovzdať železník. S Damonom sme celú noc vytláčali z kvetov tekutinu, nevšímali sme si červené popáleniny, ktoré nám zostávali na rukách. Ešte aj teraz, keď bol železník bezpečne zazátkovaný v sklených fľaštičkách, ma od jeho pachu svrbela pokožka a pálili oči. Podobne nebezpečné boli aj naše rozhovory s Damonom. Vyhýbal som sa zmienkam o Katherine, ale Damon bol podráždený. Pokúšal sa to zakryť a hovoril o svojich dobrodružstvách. Po čase som ho prestal počúvať. Bolo to stále rovnaké: krásna žena, chutná krv, pozývali ho na najlepšie plesy, ale po čase ho to začalo nudiť a odišiel. Damon netúžil po domove tak ako ja. Čoraz častejšie som si kládol otázku, či to nie je požehnanie.

Narýchlo som sa zastavil v pekárni, potom som sa ponáhľal do uličky, kde sme sa predtým stretli. Cora tam už sedela s kolenami pod bradou.

„Cora!“ zavolal som na ňu. Na tvári sa jej zjavil silený úsmev.

„Stefan! Teším sa, že ste prišli. Máte železník?“

Zdvihol som fľaštičky.

„Dobre,“ odvetila s úľavou. „Včera v noci zase prišli. Tentoraz vzali Cathy a Elizabeth. Sú to moje priateľky a...“ Pokrútila hlavou. „Musíme ich zastaviť.“ Core sa zachvela spodná pera. Prvý raz som u nej videl prejavy slabosti a zaskočilo ma to.

„Nebojte sa. S Damonom sme vymysleli plán.“ Podal som jej fľaštičky. Sklo sa zaligotalo v slnečných lúčoch. „Pred dobročinným plesom to musíte dať každému dievčaťu do nápoja. Stačí kvapka. Zvládnete to?“

Cora vážne prikývla.

„Dobre to dopadne,“ ubezpečil som ju, pobozkal som ju na čelo a položil som vedľa nej vrecko s dobrotami z pekárne. „Večer sa stretneme. Už čoskoro sa to skončí,“ sľúbil som jej.

„Dúfam,“ odvetila Cora.

„Naozaj,“ zdôraznil som. „Len tomu musíte veriť.“

Cora sa na mňa pousmiala, no vedel som, že myšlienkami je inde.

„Už musím ísť.“ Vstal som a tesne pred odchodom som jej zľahka stisol plece. Musím sa postarať, aby sa jej nič nestalo.

V ten večer väčšinou zamračenú septembrovú oblohu rozjasnil zlatooranžový západ slnka. Bol to krásny večer. Na brehu Temže si maliari rozložili stojany, milenci sa viedli za ruky a pouliční muzikanti vyhrávali a drankali od okoloidúcich peniaze.

S Damonom sme sa zaradili do davu. Mali sme na sebe čierne mníšske habity, ktoré som zaobstaral v miestnom kostole. Ani som sa nenamáhal s ovplyvňovaním – rovno som ich ukradol. Bolo mi to fuk. Aj tak som nepatril medzi Božích obľúbencov.

Dobročinný ples na podporu Ústavu Márie Magdalény sa odohrával v hoteli Lanesborough oproti Hyde Parku. Damon ma ubezpečil, že tam už veľakrát bol na plese. Nechápal som to. Vari sa mu už zábavy nezunovali? Ja som bol na pár plesoch a všetky mi pripadali rovnaké: priveľa šampanského, priveľa parfumu, priveľa tanca a priveľa rečí, pritom nič z toho nemalo význam. Samozrejme, moje osamelé prechádzky a nekonečné úvahy neboli oveľa lepšie.

„Mníšsky habit ti pristane. Škoda, že si nočný tvor, inak by si spravil kariéru ako duchovný,“ povedal Damon pri pohľade na moje čierne prestrojenie.

„Už teraz mám výčitky svedomia. Pochybujem, že by som dokázal počúvať hriechy iných ľudí,“ povedal som a plesol som ho po ramene. No bolo to skôr bratské potľapkanie, než začiatok našich niekdajších brutálnych bitiek.

„Nepiješ, nekľaješ, neoddávaš sa bezuzdným radovánkam, nezabíjaš... uznaj, braček, už teraz žiješ ako mních. Nie si rád, že som ťa zachránil pred nudou?“

„Nie,“ pokrútil som hlavou. „A ty nie si vďačný, že som ti prišiel naliať trochu rozumu?“

Damon sa tváril, že nad tým rozmýšľa. „Nie,“ povedal napokon. „Ja a rozum, to nejde dokopy. Veď vieš.“

„A čo chceš robiť, keď sa toto všetko skončí?“ spýtal som sa, keď sme odbočili na kľukatý štrkový chodník do parku.

„Neviem,“ odvetil Damon s neprítomným pohľadom. „Čo spravíš, keď si už všade bol? Musíš stále niečo vymýšľať, aby ťa to bavilo. Jedného dňa možno vynájdem stroj, ktorý ma prepraví na inú planétu.“

„Hovorím vážne,“ povedal som. „Myslíš, že by si si tu vedel predstaviť život?“ Túžil som počuť niečo konkrétne, aby som brata spoznal viac, nielen ako netvora, ktorým sa stal v mojej mysli.

„Ja si život nemusím predstavovať. Ja ho žijem. Mal by si to robiť aj ty, braček,“ vyhlásil Damon. Pri jeho minimalistickej filozofii som len pokrčil plecami – chýbali jej morálne zásady, ale nemal som čas škriepiť sa s ním.

Vchod osvetľovali veľké pochodne. Pri chodníku stáli vyobliekaní sluhovia a po dláždených uliciach sa hrnuli kočiare. Dobročinnosť v prospech Ústavu Márie Magdalény bola zrejme momentálne v Londýne veľmi populárna, a keby sme neboli prezlečení za mníchov, pozorne by nám skontrolovali pozvánky. Takto nás bez otázok zaviedli cez veľké sklené dvere do rozľahlej tanečnej sály. Nikto nechcel uraziť cirkev a všetci predpokladali, že sme jednoducho prišli podporiť a modliť sa za dievčatá v ústave, ktorým mal tento dobročinný ples údajne pomôcť.

Steny a strop boli zo skla a odrážali sa v nich tanečníci, ktorí sa už pohybovali po parkete. Na stĺpoch viseli kvetinové vence a medzi hosťami chodili čašníci s tácňami plnými jedla. Medzi hosťami boli roztrúsené aj dievčatá z ústavu v typických sivých šatách. Očividne tu boli nato, aby darcom pripomenuli, kam pôjdu ich peniaze, ale ľudia na ne zízali ako v cirkuse. Dievčatá sa však väčšinou hrčili v kútoch a vystrašene pozerali na hostí, akoby sa báli, že ich pohryznú. Možno to aj hrozilo.

Napínal som zrak a hľadal som v dave Coru. Napokon som ju zbadal. Potichu sa rozprávala s drobným dievčaťom, ktorému tmavé vlasy splývali na chrbát v dvoch vrkočoch.

„Tam je,“ štuchol som do Damona a spolu sme sa k nej vybrali. Prešli sme priamo pred jastrabím pohľadom sestry Benedicty. Mávla na nás, ani sa nám nepozrela do tvárí.

„Cora!“ zašepkal som. Cora na mňa uprela pohľad a zmätok v jej tvári sa rýchlo zmenil na radosť. Pretisla sa pomedzi dievčatá, ktoré si hneď začali šepkať – iste sa čudovali, prečo si ju zavolali dvaja mnísi.

„Zdravím vás, fráter. Nebojte sa, včera som sa modlila,“ povedala a žmurkla.

Usmial som sa a nahol som sa k jej uchu. „Dali ste to každému dievčaťu?“ spýtal som sa.

Vtom mi niekto poklopal po pleci. Obrátil som sa a uvidel som sestru Benedictu.

„Dobrý deň, brat,“ povedala sestra Benedicta zbožne. „Ako sa vám pozdáva ples?“

„Buďte požehnaná, sestra.“ Hlboko som sa uklonil, aby si nestihla všimnúť pozoruhodnú podobnosť so štedrými bratmi de Croixovcami. „Ples je veľmi vydarený. Rád by som pozdravil hostiteľa. Kedy príde?“ spýtal som sa a dúfal som, že sa neprezradím zvedavosťou.

Sestre Benedicte sa na tvári zjavil krivý úsmev. „Boh nám plní prosby. Pozrite!“ Ukázala na balkón nad tanečným parketom, ktorý osvetľovala jasná plynová lampa. K zábradliu pristúpil muž, ktorého som nepoznal, a pozrel dolu. Kapela prestala hrať a muž roztvoril náruč.

„Vitajte, priatelia, na dobročinnom plese na podporu Ústavu Márie Magdalény!“ zvolal za zvukov potlesku a jasotu. „A teraz medzi nami vítam nášho hostiteľa Samuela Mortimera!“

Spolu s ostatnými som upieral zrak na balkón, kam teraz vyšiel Samuel. Plavé vlasy mal začesané za uši a vlnili sa mu nad golierom, takže ešte väčšmi pripomínal leva. O rameno sa mu opierala Violet. Mala bledú tvár a dlhé vlasy vypnuté dohora. Jej oči pôsobili ešte väčšie ako zvyčajne a pery mala ešte červenšie, hoci z diaľky nebolo jasné, či je to rúž, optická ilúzia alebo krv od posledného kŕmenia. Samuel stál blízko pri nej, no nezdalo sa, že ju drží proti jej vôli. Keď sa Samuel pohol, vždy ho k sebe pritiahla, akoby ho chcela mať stále pri sebe.

Počul som v dave šepot. Vedel som si predstaviť, čo si šepkajú. Určite sa dohadovali, odkiaľ prišla a prečo Samuela sprevádza na plese. Keby ju tak poznali ani nie pred týždňom, pred tým, ako musela vypiť Oliverovu krv! Keby tak vedeli, že muž po jej boku je vtelenie diabla. A keby tak vedeli, že majú medzi sebou upírov – a že niektorí sú schopní napáchať obrovské škody.

„Violet!“ Obrátil som sa a videl som, ako Cora vyskočila zo stoličky na konci miestnosti a rozbehla sa k sestre. Našťastie kapela znovu spustila a na parkete sa rozliehali hlasy, cinkanie pohárov a kroky. Jej výkrik počulo len zopár dievčat, ktoré sa nachádzali hneď vedľa nej. Aj to však bolo nebezpečné. Akákoľvek pozornosť sústredená na Coru alebo na nás by ohrozila náš plán.

„Nie!“ zvolali sme naraz s Damonom a vrhli sme sa cez dav, ktorý nás oddeľoval od Cory. Damon bol rýchlejší a okamžite bol pri nej. Jednou rukou ju chytil a druhou jej zakryl ústa. „Buďte ticho!“ prikázal jej. Potom sa pred ňou naklonil a zopol ruky k modlitbe.

„Je hysterická,“ povedal nahlas, aby to počuli dievčatá aj sestra Benedicta. „Niekedy sa to stáva, keď mladé dievčatá nie sú zvyknuté na veľké davy. Pomodlíme sa za ňu,“ dodal Damon, len čo som k nemu došiel.

„Čo ste to skúšali?“ zasyčal som. Keď Cora počula môj nahnevaný tón, previnilo zjajkla. Pozrel som sa cez plece, či Violet nepočula Corin výkrik. Našťastie bola na opačnej strane sály s vysokým, štíhlym mužom, ktorého som matne spoznával ako londýnskeho starostu.

„Prepáčte,“ zašepkala Cora a celá zbledla. Vybrala si vreckovku, skrúcala ju v rukách a uprene na ňu hľadela. „Neviem, čo ma to posadlo. Uvidela som Violet a tak som sa potešila... Prepáčte.“

„To je v poriadku,“ povedal som. Pozrel som na Damona. Plán ešte stále platil. Všetko dobre dopadne.

„Má pravdu,“ prisvedčil Damon. „Neskríkli ste až tak hlasno. Stefan už hlasnejšie jačal aj na vlastný tieň.“

Core sa na tvári zjavil náznak úsmevu. Asi si pomyslela, že ak sa s Damonom stále doťahujeme, všetko bude v poriadku. Vydula líca a vydýchla. „Myslíte, že vie, že som tu?“ spýtala sa a pozrela mi do očí.

„Upíri majú citlivé zmysly, ale nemajú jasnovidecké schopnosti. Nevedia, kde človek je, ak ho nepočujú alebo nevidia,“ vysvetľoval som. „Pamätajte na to, že čím tichšie budete, tým máme väčšiu šancu, že vyslobodíme Violet.“ Pozrel som jej do očí a prikývol som, chcel som ju ubezpečiť, že to dokážeme. Jej odhodlaný výraz mi pripomenul Olivera, keď ma chcel presvedčiť, aby som ho vzal so sebou na poľovačku. Až mi zovrelo srdce.

Pozrel som sa na dav. Violet bola stále zabratá do rozhovoru so starostom, ale Samuel od nej odišiel. Zbadal som, že si práve podáva ruky so sestrou Benedictou, len pár krokov odo mňa. Zmeravel som a zmocnila sa ma panika, keď som si predstavil, ako sa pýta na dvoch mníchov, ktorí nie sú na zozname pozvaných.

No potom ho sestra Benedicta zaviedla medzi dievčatá z ústavu. Jednu poklopkal po pleci. Mala zavalitú postavu, hnedé vlasy po plecia a holubičie hnedé oči.

Zadržal som dych a varovne som položil ruku Damonovi na plece. Obával som sa, že sa pokúsi Samuela prekvapiť. No mlčky zostal pri mne. Samuel si postupne vyberal obete a odvádzal ich do zadnej časti sály.

„Začneme,“ zašepkal som Core.

Prikývla, veľké oči sa jej zaligotali. „Veľa šťastia.“

Sebaisto som sa usmial. Už som nepotreboval šťastie. Mal som nepriestrelný plán a po boku Damona posadnutého pomstou. Teraz už zostávalo len bojovať.

12

Spolu s Damonom sme sa náhlili za Samuelom, sledovali sme ho do krídla pre služobníctvo, ktoré sa nachádzalo oproti tanečnej sále. Vyzeralo to tam ako v jaskyni. Zo škár v múroch vyrastal mach a pach vlhkosti na chodbe silno pripomínal močarisko. Samuel zmizol v jedných drevených dverách, akých bolo po oboch stranách chodby niekoľko. Netušil som, kde môže byť. Vyskúšal som jednu kľučku, dvere však boli zamknuté.

Prebiehal som od jedných dverí k druhým, postupoval som chodbou, skúšal som otvoriť aspoň jeden prechod, a potom ku mne doľahol príšerný výkrik, pri ktorom mi stuhla krv v žilách. Zacítil som ho až v kostiach a podľa neho som vedel, že plán nám vyšiel. Naplnilo ma vzrušené očakávanie.

„No čo, braček, si pripravený?“ šepol Damon. Oči mu očerveneli od hnevu. Bok po boku sme utekali tam, odkiaľ sa stále ozýval krik.

Damon sa zo všetkých síl zaprel do zamknutých dverí a čírou zverskou silou ich vyrazil. Samuel ležal na zemi, zvíjal sa a chytal sa za brucho, akoby mu horeli vnútornosti. Stáli nad ním štyri vystrašené a zmätené dievčatá z ústavu. Jedna si pritískala ruku k hrdlu, pomedzi prsty jej premokala krv, zvyšné tri ju súcitne obklopili. Štyri nabielo natreté steny boli prázdne, videl som iba jeden drevený kríž a vysokú sviecu na drevenom stole, ktorá zlovestne osvetľovala celú scénu. Boli sme od spoločnosti dosť ďaleko a nik nás nemohol počuť. Zrejme preto si Samuel vybral na svoje temné zámery túto miestnosť. Pravdepodobne sem vodieval svoje obete počas každého dobročinného plesu.

„Utekajte!“ zavelil som dievčatám. Viac počuť nepotrebovali. Jedna za druhou sa rozbehli po chodbe preč. Ktovie, čo povedia sestre Agathe, zišlo mi na um, no potom som tú myšlienku zahnal. Mali sme veľmi málo času a vedel som, že Samuela musíme hneď a zaraz zabiť.

Bol nám vydaný na milosť a nemilosť, nám zase vôbec nechýbalo odhodlanie.

„Aha, nejako ste zoslabli, čo?“ posmieval sa mu Damon a zo záhybov plášťa vytiahol drevený kríž, ktorý zrejme plánoval použiť ako kôl. Démonicky sa zasmial a ja som cúvol. Aj ja som vedel, že Samuela musíme pripraviť o život. Damonovi však podľa všetkého šlo o niečo viac. Samuela neplánoval iba zabiť, ale predtým aj mučiť.

„Vy si myslíte, že toto ma zničí?“ lapal po dychu Samuel a podarilo sa mu chabo zasmiať.

Len čo sa Damon zaklonil a rozohnal, Samuel vyskočil na nohy a pritlačil ho k stene. Kríž zarachotil na dlážke. Ja som ho rýchlo zdvihol a sekol som ním do vzduchu. Lenže Samuelov rýchly pohyb uhasil plameň sviečky, ktorá dosiaľ osvetľovala miestnosť, a my sme sa ocitli v tme. V tej chvíli Samuel zaútočil. Pod kolenom som pocítil pálčivú bolesť a padol som na chrbát, dočasne neschopný pohybu. Spod kolennej čiašky mi vytŕčal kus dreva.

Nedokázal som pozbierať silu, aby som sa posadil a drevo si vytiahol. Skrútil som sa na bok, aby som aspoň viac videl. Samuel s Damonom krúžili jeden okolo druhého. Damon zatínal zuby a po tvári mu stekala krv.

Zabi ho, vyslal som k nemu zúfalú myšlienku. Nemuč ho. Len už udri. Nemáš dosť času.

Bolesť ma tak otupila, až som si nebol istý, či to nehovorím nahlas. No začul som Damonov tichý výsmešný chechot.

„Ste pripravený na potupu? Všetci uvidia, že ste monštrum. Čo si o vás pomyslí lord Ainsley? Pospomínajte si, koľko politikov vám dlhuje láskavosti, a možno vám pomôžu.“ Potom Damon zmenil tón. „Možno vás však rovno zabijem. Nech sa s vami nemusí naťahovať spoločnosť.“

Už ho zabi, zúfalo som si pomyslel.

Samuel sa ku mne obrátil a mne došlo, že toto som skutočne povedal nahlas. „Obávam sa, že váš brat ma nezabije,“ pokojne vyhlásil a vytiahol z vrecka jagavý nôž s rukoväťou posádzanou drahými kameňmi. Do uší mi udrelo syčanie spáleného mäsa. Nôž bol nepochybne namočený do odvaru zo železníka.

„Damon!“ skríkol som, no už bolo neskoro. Samuel sa napriahol a zabodol nôž Damonovi do brucha. Cez plášť premokla krv.

Samuel pozeral raz naňho, raz na mňa, oči sa mu v tme jagali. Zúrivo som naňho zagánil, stále som sa nedokázal poriadne hýbať. On sa iba tlmene zasmial. Ten tichý hrozivý zvuk bol ako rachot trasúcej sa zeme.

„Klobúk dolu, chlapci,“ povedal. Spojil si dlhé prsty oboch rúk a začal chodiť hore-dolu. Uvažoval som, či nás teraz dorazí, alebo s tým ešte počká. „Kládli ste statočný odpor. Netušil som, že máte toľko guráže. Obdivuhodné, ako ste tie dievčiská ochutili železníkom. Máte však smolu, pretože ja som si na železník zvykol. Už pred rokmi som ho začal brať po malých dávkach. Je to síce nepríjemné, no pomáha to budovať odolnosť.“ Vreckovkou si utrel ústa. „Vidíte, nie som na tom tak zle.“ Tlesol dlaňami, až na zem spadli červené kvapôčky krvi.

„Rozhodne som na tom lepšie ako vaše kamarátky,“ pokračoval. „Myslíte si, že len vy dokážete niekomu pokaziť večer? Nie, Jack Rozparovač to vie lepšie. Tuším je najvyšší čas vrátiť sa do Whitechapelu a znovu zaútočiť. A na plese plnom pobehlíc zostáva jediná otázka – ktorá bude tá šťastná?“ Samuel vykrivil ústa do odporného úškľabku.

„Nie,“ hlesol som. Hrôza mi zaplavila myseľ. Predstavil som si totiž niektorú obyvateľku Ústavu Márie Magdalény zavraždenú, s vydrapenými vnútornosťami. Noha ma strašne bolela a vedel som, že som stratil veľa krvi. No moje zranenia neboli nič v porovnaní s tým, čo by Samuel bol schopný vykonať tým úbohým dievčatám. A Cora je niekde sama...

Trhano som sa posadil a pokúsil som sa vytiahnuť si z nohy kus dreva.

Samuel sa len rozrehotal. „Tešilo ma, chlapci,“ povedal a obrátil sa na odchod.

Pozrel som na Damona skrúteného na dlážke. Z brucha mu tiekla krv. Znovu som trhol drevom, znovu márne. Ba každý pokus o vytiahnutie toho dreveného kolu mi spôsoboval nové bolestné kŕče.

V diaľke som začul valčík, čo hrali do tanca, a veselý šum rozjarených hostí, ktorí si vôbec neuvedomovali, že majú medzi sebou démona.

13

O   niekoľko strašných minút sa mi podarilo vydrapiť si z kolena kôl a ranu som si upchal kusom látky, ktorú som odtrhol z habitu. Vstal som a prekrivkal som cez tmavú miestnosť k Damonovi. Noha ma už celkom dobre niesla, hoci len pred pár minútami som mal roztrieštenú kosť. Telo sa mi rýchlo hojilo. Damon však bol na tom horšie. Stále sa v bolestiach zvíjal na zemi, krv sa mu valila z brucha, aj keď sa pokúšal vstať. Toto zranenie tak rýchlo nerozchodí. Rozmýšľal som: Mám ho tu nechať a ujsť do Whitechapelu? Alebo je Samuelova výzva pasca? Nevládal som triezvo uvažovať, no cítil som, ako plynie čas. Ak rýchlo neurobím správne rozhodnutie, na rukách mi zostane krv nejakého nešťastného dievčaťa.

Do miestnosti vbehla Cora. Zbadala nás a zbledla, ale potom rozhodným krokom zamierila k nám.

„Čo sa stalo?“ spýtala sa a kvokla si na dlážku vedľa Damona. „Je...“

„Samuel ho bodol. Nožom namočeným do železníka. Nebojte sa, Damon sa z toho napokon dostane.“

„Čo mám spraviť?“ spýtala sa s pohľadom upretým na Damona.

Zaváhal som. Vedel som, že Damonovi sa rana hojí príliš pomaly, zároveň bez neho Samuelovi nezabránim v  ďalšom zabíjaní. Vedel som, čo Damon potrebuje. Nebudem dievčinu do ničoho nútiť, no keby to spravila dobrovoľne... „Mohli by ste mu poskytnúť krv,“ povedal som jej.

Cora sa chytila za krk. „No... kde a ako?“ spýtala sa.

„Potrebujem len vaše zápästie. Nebojte sa, nevypije veľa. Dôverujete mi?“

Cora mlčky prikývla, zložila si z krku prívesok so želez níkom a vystrela ruku. Po pobyte v  ústave a   častom praní jej pokožka voňala omamným spojením frézií a  mlieka.

O krok som cúvol. Nechcel som sa dostať do pokušenia. Namiesto toho som vzal zakrvavený nôž, utrel som ho o rukáv habitu, aby som odstránil zvyšky železníka, a podal som jej ho.

„Stačí drobná ranka. Nech krv tečie len slabo, aby dokázal prestať,“ vysvetlil som jej.

Cora bez váhania vzala nôž, priložila si ho k ruke a pritisla, až z ranky vytiekol dlhý úzky jarček krvi.

„Dobre,“ povedal som. „Teraz mu dajte napiť.“

Damon najprv váhavo oblizol Corino zápästie, ale potom začal sať silnejšie a nástojčivejšie. Odvrátil som sa, časť zo mňa mu závidela, že môže ochutnať Corinu sladkosť tak, ako to sebe nikdy nedovolím.

„Stačí!“ zasiahol som. Medzi životom a smrťou existuje veľmi tenká hranica.

Damon na mňa pozrel a zdvihol obočie.

„Videli ste ho?“ spýtal sa Cory, no ešte predtým jej na znak vďačnosti krátko pobozkal zápästie.

„Áno,“ prikývla Cora s vytreštenými očami. „Zobral so sebou Elizabeth a Cathy! Odvliekol ich, nepovedal ani slovo. Utekala som sem najrýchlejšie, ako som vládala. Vedela som, že za ním nemôžem ísť sama,“ rýchlo hovorila Cora neprirodzene vysokým hlasom.

„Dostal ich,“ povedal Damon temne, akoby to bola jasná vec. Už vstal a vyzeralo to, že sa mu vrátila sila. Len na habite zostali veľké krvavé škvrny.

Cora smrkla. „Elizabeth a Cathy vypili železník. Takže sa im nemôže nič stať, však?“ hlesla.

„Železník na Samuela neúčinkuje,“ povedal som. „Vybudoval si proti nemu odolnosť. Musíme ísť za nimi.“ Nepovedal som jej o Samuelovej démonickej hrozbe. Nemohol som.

„Musíme ich nájsť,“ vyhlásil Damon. „Dnes večer zase zaútočí Jack Rozparovač. Vie, že sme tu. A nezastaví sa, kým krvavá stopa nezavedie políciu k nám.“

Damon chytil rozrušenú Coru pod pazuchu a vyviedol ju z miestnosti.

Na ulicu sme vyšli zadným vchodom a kráčali sme ďalej. Akoby prešla celá večnosť. Zavýjal vietor, dobročinný ples sa v našich spomienkach prepadol do hlbokej minulosti. Keď sme sa priblížili k vlhkým uličkám Whitechapelu, pochytil ma čudný pocit. Akoby sme sa ocitli v Mystic Falls po vraždení upírov, keď celé mesto páchlo železníkom, krvou, ohňom a smrťou. S tým rozdielom, že vo Whitechapeli bolo priveľa úzkych kľukatých uličiek a malých dvorov, ktoré zakrývali vysoké penzióny. V tom labyrinte bude nemožné nájsť Samuela včas. A predsa sme sa o to museli pokúsiť.

Potiahol som nosom a zistil som, ktorým smerom sa nachádza Samuel. Vietor k nám priniesol zreteľnú arómu krvi. Bola taká silná, že tesáky sa mi pod ďasnami automaticky pohli.

Prišli sme neskoro.

Rozbehol som sa k zdroju tej vône a v strede námestia som zbadal pohyb.

„Je tu,“ napäto povedal Damon.

Prikývol som a zastal.

Zaujal ma záhadný zvuk. Možno by som ho pripísal vetru, ktorý hvízdal v  úzkych uličkách, ale počul to aj Damon. Vyštartoval na koniec uličky. Povedal som Core, aby počkala, a  rozbehol som sa za ním.

A tam som ho uvidel. Tenký pásik mesačného svitu osvetľoval Henryho. V ruke sa mu ligotal nôž a kvapkala z neho krv. Na zemi pod ním ležalo bezvládne telo Cathy. Tej írskej dievčiny z  ústavu, ktorá sa spriatelila s  Corou.

Obrátil sa mi žalúdok. Bol som zodpovedný za desiatky úmrtí a bol som svedkom strašného vraždenia, akého sú upíri schopní. No takúto smrť som ešte nevidel. Vtiahla ma o dve desaťročia naspäť do elegantného príbytku Sutherlandovcov. Tam, kde boli po stenách a dlážke rozprsknuté vnútornosti všetkých členov rodiny, kde nik nedokázal rozoznať, ktorá časť tela komu patrí.

A tu sa na ulici váľali Cathine črevá. Zdalo sa, že Henryho tie jatky fascinujú. Väčšina upírov zabíja čisto, vysáva obetiam krv z dvoch malých otvorov na krku. Henry však úbohú Cathy rozpáral odhora až nadol. Na krku mala niekoľko rán. Šaty jej tak nasiakli krvou, že sa nedala určiť ich pôvodná farba. Bolo to dielo nepríčetného démona.

Henry zdvihol hlavu. Určite vedel, ako vyzerá, keď sa skláňa nad svojou obeťou. „Vitajte. Obávam sa, že ste zmeškali večeru. Bol by som vám pripravil dezert, ale brat mi povedal, že táto krv nie je vhodná pre upírov. Škoda.“ Henry sa na nás zaškeril. Potom vstal a vrhol sa na Damona.

Damon odskočil a Henry vrazil do steny. Zvalil sa na zem, ale s démonickým chechotom rýchlo vyskočil. Kým ho zamestnával Damon, rozbehol som sa ku Cathy, aby som sa presvedčil, či sa jej ešte dá pomôcť.

Kľakol som si k jej telu a napokon som bol vďačný, že je mŕtva, nie v predsmrtnej agónii. Dúfal som, že aspoň zomrela rýchlo. Potom som si spomenul na Elizabeth, ktorá možno nemala také šťastie. Keďže tu nebola, jej osud sa už asi naplnil inde.

„Veľa šťastia pri upratovaní,“ ozval sa za mnou hladký, tichý hlas. „Zaželal by som vám viac šťastia nabudúce, ale žiadne nabudúce už nebude.“

Zvrtol som sa. Bol tam Samuel, vo vrecku saka mal zastrčenú snehobielu vreckovku a na tvári mu pohrával mierny úsmev.

„Vaše znechutenie ma prekvapuje. Veď s bratom stále vyhľadávate tragické situácie. Vari to tak nie je, odkedy ste prišli do Londýna? Akoby ste sa nemohli dočkať vlastnej smrti, vy dvaja čudáci.“ Samuel pokrútil hlavou. „Aké je to jednoduché,“ zamyslene povedal, kľakol si a odhrnul Cathy z bledej tváre vlasy tak nežne a chlácholivo, ako keď novomanžel hladká nevestu. Od krku hore vyzerala, akoby len spala.

Inštinktívne som sa vrhol k Samuelovi a zasadil som mu úder. Samuel sa zatackal. Možno mal naňho železník väčší účinok, ako som si myslel. Zahnal som sa, pripravený znovu udrieť, keď sa za mnou ozval šialený výkrik. Obzrel som sa a pri Cathinom tele kľačala Cora. Keď som videl, s akým bôľom pozerá na svoju znetvorenú priateľku, rozbehol som sa k nej a  úplne som zabudol na zápas so Samuelom.

Samuel, už vystretý a silný ako vždy, sa s pobave ným úsmevom obrátil ku Core. „Tak čo, mám vašu priateľku zabiť? Alebo z nej spravím jednu z nás?“ spýtal sa, vybral z vrecka zlaté hodinky a spokojne sa usmial. Coru som pritisol bližšie k sebe. „Podľa môjho odhadu sem o desať minút dorazí občianska hliadka. Požiadal som ich, aby každú hodinu hliadkovali na Mitre Square. Vždy mi to pripadalo ako vhodné miesto na dolapenie nepozorného vraha. Takže prepáčte, ak to tu ukončím.“ Raz zahvízdal. Henry prestal zápasiť s Damonom a priskočil k bratovi. „Budú radi, že vrahov chytia pri obeti. Dúfam, že to hrdinsky zvládnete.“ Samuel chytil zozadu Damona za krk a vtlačil mu tvár do Cathiných vnútorností. Cora zdesene zaúpela a mne sa obrátil žalúdok.

Damon sa dusil – železník v Cathinom tele sa mu dostal na pery. Pokúsil sa vyslobodiť a prskal od hnevu aj od bolesti.

„Stefan? Aj vy si dáte dezert?“ spýtal sa Samuel, potom pokrútil hlavou, akoby si to rozmyslel. „Nie, to by bolo príliš jednoduché. A príliš surové. Viem, že váš brat sa s vami nerád delí o pozornosť. Rovnako ako sa s vami nerád delí o  ženy. Katherine vždy rozprávala, ako sa baví, keď vás hucká proti sebe a vy hlupáci zápasíte o  jej náklonnosť. Akoby niekto z vás mohol získať jej ruku,“ zasmial sa. Vtom sa ozval policajný zvon a v oknách obrátených k námestiu sa zažali sviečky. Von vykukli zvedavé tváre, a vedel som, že na útek máme už len niekoľko sekúnd.

„Čoskoro sa stretneme, Stefan. A vy, Damon, si vychutnajte svoju porážku,“ povedal Samuel a pustil Damonovi krk. Schmatol Henryho za rameno a zmizli za rohom. Prichádzala občianska hliadka a Damon bol znovu oslabený železníkom. Aj tak som ho zdvihol na nohy a hľadal som únikovú cestu. Medzi dvoma domami bola úzka ulička. To musí stačiť.

„Nemôžeme ju tu len tak nechať!“ zvolala Cora s pohľadom stále upretým na Cathino utýrané telo.

„Cora, musíme ísť!“ Chytil som ju za plecia a jemne som ňou zatriasol. Nechcel som jej ublížiť, ale potreboval som, aby mi venovala pozornosť. Ak Cora podľahne hystérii, nikomu z nás to nepomôže.

Cora vystrela plecia a zovrela pery. V kútiku oka sa jej zaligotala jediná slza. Neutrela si ju.

„Zvládnem to,“ povedala a prikývla, akoby sama seba utvrdzovala v odhodlaní. Ťahal som so sebou Damona aj Coru, rozbehli sme sa cez uličku, potom cez ďalšiu, až sme prišli k malému priechodu, ktorý bol plný odpadkov a liezli tam potkany.

„Tadiaľto,“ povedala Cora, pristúpila k dreveným dverám a zaprela sa do nich plecom. Nič. Postavil som sa pred ňu a skúsil som to sám. Dvere povolili.

Len čo sme vošli dnu, začuli sme šramot potkanov a pišťanie netopierov. Kedysi tu zrejme sídlil nejaký módny salón, keďže na vešiakoch viseli zaprášené klobúky a práchnivejúce šaty. Hneď som zbadal ťažkú čiernu truhlicu a pritiahol som ju pred dvere.

„Sme v bezpečí,“ vydýchla Cora, klesla na dlážku a schúlila sa tam.

Chcel som si tiež vydýchnuť, no vtom ma k stene pritisla neviditeľná ruka. Rýchlo som sa poobzeral a uve domil som si, že tá ruka patrí Damonovi. Stlačil mi krk a zagánil na mňa. V tmavých očiach sa mu zračila nes mierna nenávisť.

„Čo teraz?“ spýtal som sa a odtisol som ho. Brúsili si na nás zuby dvaja upíri, mali sme v pätách občiansku hliadku a hľadala nás polícia. Damon mal na tvári krv nevinného dievčaťa. Jeho však zaujímali len naše staré spory.

„Nuž, Stefan,“ Damon tie slová takmer vypľúval z  úst. „Čo teraz povieš na svoje veľké plány? Ďalší dvaja ľudia, ktorých si chcel chrániť, sú mŕtvi. Mňa nielenže hľadá polícia, ale o  chvíľu za mnou vyrazí občianska hliadka s pochodňami a putami. A ty nie aby si sa pokúsil zničiť Henryho alebo Samuela a pomohol mi v boji. Nie! Tebe záležalo len na tom, ako sa cíti Cora.“ Damon uvoľnil zovretie, ale stále mi zlovestne hľadel do očí. „Netušíš, čo znamená byť upírom. Netušíš, ako treba bojovať. Už mám po krk tvojich prázdnych rečí.“

„Prepáčte,“ ozvala sa nesmelo Cora. „Mala som byť odvážnejšia.“

„Nemali ste byť nič,“ odvrkol Damon. „Vôbec ste tam nemali byť. Toto je náš svet a Stefan nechápe, ako sa má správať, aby v  ňom mohol žiť. Predstavuje si, že všetko sa krúti okolo neho. Odkedy sme prišli do Londýna, stále mi rozkazuje, a  ja idiot som ho doteraz počúval. S tým je však koniec. My dvaja sme skončili.“

Tie slová boleli, akoby ma bodal nožom do brucha.

„Myslíš si, že ma teší bývať v tuneloch a cítiť sa ako štvaná zver? Myslíš si, že sa mi páči pozerať sa na to, ako zomierajú nevinní ľudia? Robím to preto, lebo ti chcem pomôcť,“ kričal som.

„Koľkokrát ti to mám povedať? Kašlem na tvoju pomoc,“ zasyčal Damon. „Nepotreboval som tvoju pomoc, keď sme boli ľudia, a nepotrebujem ju ani teraz. Skončili sme, braček. Naveky sme skončili.“

„Dobre!“ odsekol som. Bolo to malicherné a  úbohé, ale bola to pravda. Naozaj sme skončili. Nechcel som sa večne trápiť a  spriadať plány, a napokon získať len pocit, že moje úsilie aj tak nikto neocení. Znášal som to, keď som bol človek, večne ten mladší brat, čo cupital za Damonom ako šteniatko. Načo to však mám znášať aj teraz? „Choď.“

Damon odkopol kufor spred dverí, akoby nič nevážil, a vybehol von. Zatresol som za ním dvere. Ak chce vletieť do rúk občianskej hliadky, nech sa páči. Skončili sme. Zo zamyslenia ma vytrhol Corin plač. Položil som jej ruku na plece, no vedel som, že ju to veľmi neuteší.

„Všetko dobre dopadne,“ vzdychol som, aj keď to asi nebola pravda. Cítil som, ako sa mi v spánkoch prebúdza migréna. Damon bol preč a zdalo sa, že už nadobro. Nevyčítal som mu to. Predtým som sa naňho hneval, no teraz som mu prvý raz sám povedal, aby odišiel.

Dobre mu tak! pomyslel som si a nútil som sa, aby som tomu aj uveril, predstavoval som si Damona ako ďalšieho odporného upíra, v duchu som ho zaradil k tým odroňom, s ktorými som býval v New Orleanse.

On však taký nebol. Zase som dospel k tomu istému záveru ako vždy: Krv nie je voda. Na Damonovi mi záleží. Aj keď to nechcem.

Ozývali sa policajné zvonce, počul som dupot. Po stenách opusteného módneho salóna tancovalo svetlo z pochodní a znovu som bol vďačný, že Cora uvažovala prakticky a našla nám túto skrýšu.

Vtom sme zvonku začuli výkrik, taký hlasný, až zarinčalo sklo na oknách, potom bolo počuť tresnutie dvier a ozvenu krokov na chodníku.

„Našli Cathy,“ otupene poznamenala Cora. Bezmocne som prikývol. „Ktovie, kde je Elizabeth? Už nežije, však?“

„Nie,“ pokrútil som hlavou. Keby som povedal niečo iné, znamenalo by to, že mám nádej. A to nebola pravda. Svet bol zlý – aj ja som bol zlý – a všetko, čoho som sa dotkol, obklopila krv, skaza a chaos. Aj Coru. Takto sa nedalo žiť.

„Je to ťažké, však?“ ozvala sa Cora v tme.

„Čo?“ spýtal som sa.

„Život,“ odvetila. „Je ťažší ako smrť. Keď som uvidela Cathy, pomyslela som si, aké má šťastie. Už to nemusí prežívať. Nemusí sa dívať na dokatované priateľky, nemusí žiť s výčitkami svedomia, že ich vtiahla do svojich problémov. Je slobodná. Nie je to hriešna myšlienka?“ spýtala sa Cora.

„Nie, je pravdivá. Myslím si, že rovnako uvažuje aj Damon,“ priznal som. Spomenul som si, ako ma prosil o smrť, no ja som odmietol. Bola to príčina našich problémov? Ak áno, ako mám dosiahnuť, aby mi odpustil? V okamihu, keď tmu preťal Corin zhrozený výkrik, bez rozmýšľania som sa k nej rozbehol. Tým som však zradil Damona, ktorý vedľa zápasil s Henrym. Damon sám v Londýne neprežije. Ak ho nedostane Samuel, chytí ho občianska hliadka.

„Dnes večer sa nehneval na vás,“ povedal som Core. „Bola to len výhovorka.“

„Možno mal pravdu,“ hlesla Cora. „Dali ste prednosť mne.“

„Nikomu som nedal prednosť. Damon sa o seba vie postarať. Vy...“

„Ja sa nemôžem,“ dokončila za mňa Cora a nasilu sa zasmiala.

„... práve ste na ulici uvideli svoju mŕtvu priateľku,“ dokončil som. „Damon vždy hľadá zámienku, aby sám pred sebou vysvetlil, prečo ma nenávidí. A...“ Zhlboka som sa nadýchol. „Možno má pravdu. Svojho brata som miloval. A keď sa z nás stali upíri, chcel som ho mať pri sebe. Prinútil som ho, aby konal proti svojej vôli. Vzpie ral sa premene a ja som ho prinútil vypiť ľudskú krv. Nikdy mi to neodpustí.“

„Keby ma Violet premenila, asi by som k nej necítila nenávisť,“ uvažovala nahlas Cora. „Keby som vedela, že na to mala dôvod, asi by som to pochopila a odpustila jej. Aspoň by sme boli spolu.“

„Nie je to také jednoduché,“ povedal som po chvíli.

Zmĺkli sme. Hoci okná pokrýval prach, na čiernej ob lohe som videl prvé lúče ako ťahy štetcom. Najhoršia časť noci bola za nami.

„Nič, čo má cenu, nie je jednoduché,“ nadviazala Cora na náš rozhovor a vtiahla ma späť do prítomnosti.

„Hmm?“ spýtal som sa zaskočený.

„Nič, čo má cenu, nie je jednoduché. Preto to má cenu. To vždy hovorievala Violet, keď sme sa ledva prebíjali životom. To ona prišla s nápadom presťahovať sa do Londýna. Ja by som zostala v Donegale, usadila sa...“ Cora vzdychla. „Violet presvedčila rodičov, aby nás pustili. Keď sme nastupovali na loď, otec ma chytil za plecia a kládol mi na srdce, aby som dávala pozor na jeho dievčatko.“

„Robili ste, čo sa dalo.“

Cora pokrútila hlavou. „Nie! Samuel ma očaril, len čo vošiel do Desiatich zvonov. Sadol si k baru a povedal mi, že som krásna. Nezamyslela som sa, čo bude s Violet, keď s ním pôjdem. A potom... bola som taká hlúpa!“ vybuchla. „Prečo som mu nedokázala odolať? Vedela som, že urodzený pán ako on by sa vážne nezaujímal o dievča ako ja, tak prečo som sa mu nevzoprela?“

Pritiahol som ju k sebe a hojdal som ju v náručí. „Bez železníka sa upírskej vôli nedá vzoprieť. Nebola to vaša vina,“ povedal som chlácholivo. Uvoľnila sa mi na hrudi. Na jej čele som si všimol vrásku, ktorá tam ešte pred niekoľkými dňami nebola. Vyzerala vyčerpane a túžil som urobiť všetko, čo bolo v mojej moci, aby som ju zbavil bolesti. To sa však nedalo.

„Veľa mužov by chcelo dievča, ako ste vy. Ste úžasná,“ povedal som a odhrnul som jej vlasy z očí. Nemiloval som ju, aspoň nie spôsobom, ktorý rozochvieva ľudské srdce. No to, čo som k nej cítil, bolo hlboké a  úprimné: akoby sme boli druhovia v  najčistejšom zmysle tohto slova, viazaní povinnosťou k príbuzným, ochotní urobiť čokoľvek zoči-voči zlu. Bola mojou úprimnou priateľkou. A dúfal som, že vie, ako si ju vážim.

„Vďaka,“ povedala a zdvihla bradu. Vychudnutú tvár jej zalialo svetlo prvých ranných lúčov, čo prenikali štrbinou. „Som asi čudná, keď ma chvália upíri, však?“

Zasmial som sa. Nebolo to smiešne, ale čoskoro sa pridala aj Cora.

„Pst!“ zašepkal som a pritisol som jej dlaň na ústa.

„Nemôžem!“ smiala sa ďalej. Vytryskli jej slzy a stekali jej po lícach. Vedel som, že ju nerozplakal ten úbohý žart. Silnejšie som si ju privinul a zmáčali ma jej slzy. Svet bol krutý, ale v tomto okamihu sme mali aspoň jeden druhého.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .