Upírske denníky –
Stefanove denníky 4: Tiene minulosti

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Upírske denníky 1 - Prebudenie

Upírske denníky 2 – Súboj

Upírske denníky 3 – Zbesilosť

Upírske denníky 4 – Temnota

Upírske denníky 5 – Návrat

Upírske denníky 6 – Temné sily

Upríske denníky 7 – V moci tieňov

Upríske denníky 8 – Cesta z temnoty

Upríske denníky 9 – Tajomstvá

Upírske denníky 10 – Posadnutí démonmi

Upírske denníky 11 – Znovuzrodenie

Upríske denníky – Stefanove denníky 1: Zrodenie

Upríske denníky – Stefanove denníky 2: Túžba po krvi

Upírske denníky – Stefanove denníky 3: Pomsta

L. J. Smithová

Upírske denníky – Stefanove denníky 4:
Tiene minulosti – e-kniha

Copyright © Fragment 2012

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8

„Toto je tvoj brat?“ spevavo zatiahla Violet a mierne zvýšila hlas. „Ten, ktorý...“

„Nie!“ mávol som pred sebou rukou, akoby som zaháňal absurdnú otázku. „Je to starý priateľ,“ zaklamal som. Srdce mi šlo vyskočiť z hrude. Hoci som Damona celé popoludnie hľadal, po toľkých rokoch ma šokovalo, že stojíme zoči-voči.

„Áno, so Stefanom sa poznáme už veľmi dávno,“ uškrnul sa Damon. „Niekedy mám pocit, že by som zaňho položil život.“

Neisto som prestúpil z nohy na nohu, premeriaval som si brata a zároveň som si uvedomoval, že Violet stojí vedľa mňa. Vnímal som každý detail jeho výzoru. Nezostarol. Bol to smiešny poznatok, no bolo to prvé, čo mi udrelo do očí. Samozrejme, ani ja som nezostarol, ale bol som navyknutý vídať svoju tvár v zrkadle, takže som jej nemennosť vnímal ako bežnú súčasť existencie. No pohľad na Damonovu sviežu tvár bez vrások, rovnakú ako v noc, keď sme obaja zomreli, ma zaskočil.

Pri bližšom pohľade som však uvidel rozdiely. Jeho oči sa zmenili. Pôsobili temnejšie, boli plné tajomstiev, hrôz a smrti. Ktovie, čo uplynulých dvadsať rokov robil? Ak niečo podobné ako kedysi, určite mal plné ruky práce on aj miestna polícia.

„Vyzeráš dobre,“ poznamenal Damon, akoby sme boli susedia, čo sa náhodne stretli na námestí, a nie bratia, ktorí sa naposledy videli pred dvoma desaťročiami na opačnej strane oceánu.

„Aj ty,“ pripustil som. Tmavé vlasy mal začesané dozadu a obliekol si drahý oblek, ktorý pekne ladil s hodvábnou viazankou.

„A kto je táto šarmantná dáma?“ spýtal sa Damon a vystrel ruku smerom k Violet.

„Do toho ťa nič...“

„Som Violet Burnsová,“ povedala Violet, spravila pukerlík a očervenela, keď ju Damon chytil za ruku a pritisol si jej prsty k perám.

„Som očarený. Damon DeSangue,“ predstavil sa Damon. Zamračil som sa – ako zľahka vyslovil svoje falošné meno! Všimol som si však, že už nemá afektovaný taliansky prízvuk, ktorý používal v New Yorku.

„A čo tu robíte?“ opýtal sa.

„Práve sme na odchode...“

„Nie!“ prerušila ma Violet. „Prosím, zostaňme. Do hotela to máme blízko, sme totiž ubytovaní v Cumberlande,“ povedala Damonovi a zamávala mihalnicami, akoby naňho chcela zapôsobiť. „Okrem toho hľadáme moju sestru,“ dodala. Jej hlas zanikol v Damonovom hranom údive nad hotelom, kde sme sa ubytovali.

„No, no, hotel Cumberland!“ pokýval hlavou Damon a mne zovrelo žalúdok. Naozaj som netúžil po tom, aby poznal meno nášho hotela. „Nejako sa ti darí, Stefan!“

Dosť bolo hier, povedal som nečujne. Už sme na to pristarí.

Mňa hry nikdy neprestali baviť, odvetil Damon bez toho, aby pohol perami.

Len jej neublíž, precedil som cez zaťaté zuby. Damon nič, len nebadane pohodil hlavou v geste, ktoré som nevedel dešifrovať. Violet naňho upierala pohľad plný obdivu. Bolo to typické. Damon si vedel získať pozornosť žien. Práve vtedy k nemu zamierila vysoká krásavica v tmavomodrých šatách, s umelými mihalnicami a s dvoma pohármi šampanského v rukách. Všimol som si, že okolo krku má niekoľkokrát obmotaný hodvábny šál. Bol som si istý, že keby si ho sňala, uvidel by som dve dierky po Damonových tesákoch. Damon si všimol môj pohľad, zdvihol obočie a uškrnul sa. Violet zhíkla.

„Charlotte Dumontová!“ zvýskla a naradovane zopla ruky. Usmial som sa na ňu, potešilo ma, že aspoň venovala pozornosť predstaveniu. Nemohol som uveriť, že mi takáto jasná stopa takmer prekĺzla pomedzi prsty.

„Áno, som to ja,“ zachichotala sa Charlotte a podala Damonovi pohár šampanského. „Nemôžem ťa ani na chvíľu nechať samého!“ povedala mu a hravo ho plesla po ruke. „Vždy keď to spravím, zbiehajú sa pri tebe davy. To ja mám byť hviezda!“ afektovane odula pery.

„Neboj sa, miláčik,“ povedal Damon a tak nežne jej položil ruku na plece, až ma to prekvapilo. Naozaj má túto ženu rád alebo len využíva jej peniaze a postavenie? „Toto je môj starý priateľ Stefan... ak teda dnes používaš toto meno.“

„Stefan Pine,“ doplnil som. „A toto je moja priateľka Violet.“ Chytil som Charlottinu jemnú rúčku a pritisol som si ju k perám.

„Som herečka. Z Ameriky.“ Violet sa pokúsila o americký prízvuk a hlboko sa uklonila.

„Naozaj?“ spýtala sa Charlotte ostro, akoby chcela zistiť, či pre ňu Violet predstavuje konkurenciu.

„Vlastne rada by som bola herečka,“ hlesla Violet. Očividne si uvedomila, že jej vyhlásenie nebolo najlepším spôsobom, ako si získať Charlottine sympatie. „Aj moja sestra túži po divadelnej kariére. Cora Burnsová. Poznáte ju?“

Charlotte sa zatvárila o čosi prístupnejšie. „Cora... to meno mi je známe,“ povedala a potiahla Damona za rukáv. „Poznáme nejakú Coru, miláčik?“

Damon prevrátil oči. „Môžeme si vari pamätať každého, koho stretneme? Na to je predsa spoločenská rubrika. Ak tam niekto je, tak som ho stretol. Ak tam nie je, tak som ho nestretol.“

„Ak ju stretnete, povedzte jej, prosím, že jej sestra ju hľadá,“ nesmelo povedala Violet. Pocítil som úľavu. Zdalo sa, že Charlotte Coru pozná. Možno Cora jednoducho odišla s tým divadelným producentom.

„Prepáčte, jej meno mi nič nehovorí,“ pokrčil Damon plecami.

„To je v poriadku,“ povedala Violet smutne. „Len aby vedela, že ju hľadám.“

„Keď už hovoríme o hľadaní,“ veselo sa ozvala Charlotte, „tuším potrebujem ďalší pohár šampanského.“ Počas krátkeho rozhovoru vypila celý pohár. „Chcete ísť so mnou? Ak budete mať šťastie, možno vás predstavím pánu Mackinthosovi, producentovi nášho malého predstavenia. Vaša sestra nie je jediná, kto by mohol byť herečkou.“

Violet sa rozžiarili oči a obidve dievčatá odkráčali medzi zabávajúcich sa ľudí. Damon sa za nimi pobavene díval.

„Ženy!“ poznamenal, keď nás už nemohli počuť. „S nimi ťažko, bez nich ešte ťažšie. Nemám pravdu? To dobiedzanie, lichôtky, nadšenie... nečudo, že ľudia tak rýchlo starnú,“ dodal a dopil šampanské.

„Zdá sa, že máš stály prísun potravy,“ povedal som pochmúrne. Rozhneval Klausa svojím výberom žien? Alebo bolo na príčine niečo iné? Nech už to bolo čokoľvek, budem trpezlivý, kým sa tomu nedostanem na koreň.

„Áno. Je dobrá, hoci má často v krvi alkohol. Skvele chutí vždy pred večierkom, no musím si dávať pozor, aby som to neprehnal,“ povedal Damon nenútene, akoby hodnotil novú reštauráciu. „A ty? Vrátil si sa v strednom veku k ľudskej krvi? Nehovor mi, že ešte stále sa živíš vevericami a zajacmi!“ rozrehotal sa.

„Nehovorím o Charlotte,“ povedal som ignorujúc jeho posmech. „Prišiel som ťa zastaviť. Si hlúpy a neopatrný a doplatíš na to. Čo tu vlastne robíš?“

„Prišiel som sem kvôli počasiu,“ vyhlásil Damon sarkasticky. „Potrebujem dôvod? Možno som si povedal, že chcem vidieť pamiatky. V Amerike mi bolo pritesno. Tu sa dá lepšie rozptýliť.“

„Ako?“ spýtal som sa ostro.

Damon sa znovu usmial a odhalil belostné zuby. „Nuž, to súvisí s cestovaním: spoznáš nových ľudí, vyskúšaš nové jedlá...“

„Vyskúšal si aj vraždu?“ zasyčal som a stíšil som hlas, aby nás nikto iný nepočul.

Damonovi sa na tvári zjavil zmätok, po ňom nasledoval dlhý, dutý smiech.

„Myslíš tie nezmysly o Jackovi Rozparovačovi? Prosím ťa! Vari ma nepoznáš?“ spýtal sa Damon, keď sa konečne prestal smiať.

„Poznám ťa až príliš dobre,“ precedil som cez zuby. „A viem, že miluješ pozornosť. Toto je pre teba zlá reklama.“

„Pre mňa nie je nijaká reklama zlá,“ zívol Damon, akoby ho tento rozhovor nudil. „Takže, braček, veľmi dobre vieš, že neznášam hádanky a nemôžem vystáť hystériu. Radšej by som zabíjal diskrétne.“

„Takže v poslednom čase si nikoho nezabil?“ spýtal som sa a očami som blúdil po miestnosti, aby som sa ubezpečil, že nás nikto nepočúva. Všetci popíjali, smiali sa, vôbec nevenovali pozornosť nášmu dramatickému rozhovoru v tieni.

„Nie!“ odvrkol Damon. „Dobre sa zabávam s mojou skazenou dámou z javiska. A je naozaj skazená,“ dodal a veľavýznamne zdvihol obočie.

„Dobre,“ povedal som. Nemienil som Damonovi poskytnúť to potešenie a počúvať o jeho dobrodružstvách. „No tie vraždy...“

„Dopustil sa ich nejaký hlúpy človek, ktorého skôr či neskôr chytia.“ Damon pokrčil plecami.

„Nie,“ pokrútil som hlavou a stručne som mu vysvetlil, čo som videl: krvavý nápis Salvatore – pomstím SA v Dutfieldovom parku.

„No a?“ spýtal sa Damon a ledva žmurkol.

„Myslím si, že by to mohol byť Klaus,“ odvetil som. Hnevalo ma, že mu treba vysvetľovať, čo sa mne zdalo jasné. „Kto iný píše odkazy krvou a pozná naše meno?“

Damonovi sa mierne rozšírili oči, no vzápätí znovu nadobudli spokojný, lenivý výraz. „To je podľa teba stopa?“ spýtal sa. „To mohol napísať hocikto. A nechcem sa dotknúť tvojho ega, Stefan, ale nie sme jediní Salvatoreovci na svete. Dokonca by to mohlo byť meno niektorého z tých dievčat z Whitechapelu. Mňa to netrápi. Samozrejme, že vrah, nech už to bol ktokoľvek, písal krvou. Atrament a papier totiž nepôsobia tak efektne strašidelne,“ vzdychol a obzrel sa k baru. Violet a Charlotte si pripíjali šampanským a chichotali sa.

„Ak ma ospravedlníš, potrebujem sa napiť. Poď so mnou, braček. Oslávime naše stretnutie,“ povedal a vydal sa na cestu davom. Nahnevane som šiel za ním. Správal sa, akoby som mu povedal vtip. Je mu jedno, že po slobode behá psychopatický upír? Zrejme starý upír? Netrápi ho, že na nás možno poľuje vrah?

Očividne nie. Takmer na každom kroku ho zastavovali obdivovatelia: dievčatá, ktoré som si pamätal zo zboru, nízky mužíček s obrovskou bielou bradou, čo pôsobil ako kostymér, urastený muž so zlatými manžetovými gombíkmi a cylindrom, ktorého som odhadoval na jedného z producentov. Aj jemu som položil zopár nezáväzných otázok, aby som zistil, či niečo nevie o Core, no zistil som, že nie je ten pravý. Mal výrazný britský prízvuk a tmavé vlasy. Vôbec nezodpovedal Elizinmu opisu. Vždy keď Damona niekto zastavil, usmieval sa, štrngal si a rozdával lichôtky. Musel som uznať, že na prvý pohľad je môj brat dokonalý džentlmen.

„Vidíš, ako dobre sa správam?“ spýtal sa Damon, keď sme sa konečne dostali k baru a barman nám ponúkol dva poháre šampanského.

„Je z teba hotový mních,“ odvetil som. Bol to zvláštny pocit, byť na večierku s Damonom. Časť zo mňa stále túžila, aby to bolo také, ako keď sme ešte boli ľudia – vždy sme vedeli odhadnúť, čo ten druhý povie alebo spraví. No druhá časť zo mňa, tá múdrejšia, vedela, že Damonovi ako upírovi nemôžem nikdy dôverovať – napokon, zabil Callie, bol by zabil Sutherlandovcov, no predbehol ho Klaus so svojimi prisluhovačmi, a pred dvadsiatimi rokmi takmer bez rozlúčky opustil Lexi a mňa.

Lenže Damon bol presvedčený, že nič nemôže vyrovnať dlh, ktorý podľa neho medzi nami existoval. Napokon, to ja som z Damona urobil upíra. Prosil ma, aby som to nerobil, no ja som ho prinútil vypiť krv, prinútil som ho žiť večne. Nikdy mi to neodpustil. Hoci mi odvtedy neraz ublížil, bol som ochotný na všetky krivdy zabudnúť, keby to znamenalo, že budeme praví bratia tak ako predtým. Vedomie, že sa to nikdy nestane, bolo veľmi bolestné. Pritom na ľudí sme pôsobili ako najlepší priatelia. Damon ma vždy predstavoval ako „starého priateľa zo Štátov“ a mne nezostávalo iné, len sa usmiať, prikývnuť a ľutovať, že nežijem vo svete, kde by bol vzťah medzi nami taký jednoduchý.

„Charlotte bola zase očarujúca,“ počul som nejaký hlas a zdvihol som hlavu. Vedľa Damona stál vysoký plavovlasý džentlmen. Mal na sebe bielu hodvábnu košeľu zapnutú až ku krku a elegantný čierny kabátec. Topánky mal z talianskej kože a nedalo sa odhadnúť, koľko má rokov – mohlo to byť hocikoľko od dvadsaťpäť do štyridsať.

„Samuel!“ zvolal Damon a srdečne muža potľapkal po chrbte. „Toto je Stefan, môj starý priateľ.“

„Dobrý deň,“ povedal som upäto a mierne som sa uklonil. Vycítil som, že Samuel si obzerá moje drsné ruky, mozoľnaté a doráňané od týždňov ťažkej fyzickej práce, a strnisko na brade. V Abbott Manore som si odvykol od každodenného holenia.

„Vitajte,“ povedal po chvíli Samuel. „Každý Damonov priateľ je aj mojím priateľom.“ No skôr ako stihol ešte niečo dodať, prišli k nám Charlotte a Violet. Violet bola mierne pripitá.

„Toto je najúžasnejší deň môjho života!“ vyhlásila a tak prudko zdvihla pohár na prípitok, až jej kvapky šampanského vytvorili na hodvábnych šatách mokrú vzorku súhvezdia.

„Keď si predstavím, že aj ja som bola kedysi takáto,“ povedala Charlotte s hraným zdesením. „Dúfam, že ju vezmete domov a naučíte ju nuansám spoločenského správania,“ dodala a pozrela na mňa.

„Žiaľ, miláčik, Violet sa nič také od Stefana nenaučí. Hoci si určite vypočuje veľa prednášok. Stefan sa totiž rád počúva. Mňa už jeho reči na smrť unudili.“

„Rád sa počúvam, tak ako Damon rád rozpráva,“ povedal som a pod žartovným tónom sa na povrch predieralo podráždenie. Potreboval som dostať Violet naspäť do hotela. Napokon, zajtra večer musí ísť do práce. No vedel som, že nebude ľahké presvedčiť ju, aby dobrovoľne odišla z večierka. A ešte stále sme nenašli Coru.

„Musím ísť. Uvidím sa zajtra s vami a Charlotte pri Grove House?“ spýtal sa po chvíli Samuel a veľavýznamne sa na Damona zahľadel.

„Samozrejme,“ prikývol Damon.

„O jednej? Musí to byť pred mojím vystúpením,“ povedala Charlotte.

„Áno,“ prikývol Samuel. „Ozaj, Damon. Priviedli by ste aj svojho priateľa? Bude zábava,“ povedal sucho. Prekvapene som zažmurkal. Mal som pocit, že všetko, čo hovorí, je na hranici urážky, no nedalo sa presne určiť, čo je na tých slovách také nepríjemné.

„Chceš prísť na večierok, braček?“ spýtal sa Damon a zdvihol obočie.

„Prosím,“ zopla ruky Violet.

„Uvidíme,“ odvetil som odmerane.

„Violet, chceli by ste prísť?“ Typický Damon. „Stefan príde, ak si nájde čas medzi moralizovaním, čítaním Shakespeara a hrou na detektíva.“

„Hrou na detektíva?“ spýtala sa zmätene Violet.

„To nič, miláčik,“ odvetil Damon. „My takto medzi sebou žartujeme.“

„Je to nudná historka,“ povedal som. „Oveľa zaujímavejšia je Damonova láska k divadlu. Mal by ti porozprávať o svojich hereckých výkonoch.“

„Vy ste herec?“ spýtala sa Violet.

„Porozprávame sa na večierku!“ vyhlásil Damon. Očividne ho to podráždilo. V poriadku. Chce mi venovať pozornosť, len ak hovorím v náznakoch a provokujem ho? Nech sa páči!

„Áno!“ prisvedčila nadšene Violet.

„Mali by sme už ísť,“ povedal som, vzal som Violet pod pazuchu a odviedol som ju pomedzi ľudí k východu.

Keď som na tvári zacítil chladný vzduch, od úľavy som si vydýchol. Bol to dokonalý protijed na horúcu, napätú atmosféru v miestnostiach plných ľudí. Nemyslel som na Damona. Sústredil som sa na bzučanie plynových lámp nad našimi hlavami, na šuchot listov a kroky chodcov. Všetko to boli každodenné zvuky, zosilnené mojimi zmyslami, no málokedy som im venoval pozornosť.

Keď sme prišli do izby, uložil som Violet na posteľ a jemne som ju zakryl. Len čo jej hlava klesla na hodvábny vankúš, už mala zavreté oči.

Mne trvalo dlhšie, kým som zaspal. Zvonku doliehal šum londýnskych ulíc, a keď som zavrel oči, počul som Damonov smiech, ako mi odtiaľ preniká do mysle.

9

Bratom som bol odjakživa. Tá myšlienka ma prepadáva neskoro v noci alebo keď potichu kráčam lesom a stopujem korisť. Bez ohľadu na to, kto o tom vie alebo či tú informáciu niekomu zverím, je to skutočnosť, je mojou súčasťou a nikdy na ňu nemôžem zabudnúť.

Samozrejme, že keď som prišiel na svet, mal som rodičov, ale tí boli starší a dominantní, boli stále prítomní, od rána do večera so mnou. No Damon bol vždy po mojom boku. S ním som skúmal svet, proti nemu som sa búril a občas som túžil byť na jeho mieste.

Na druhej strane Damon nebol bratom odjakživa. Bol starší a niekoľko rokov bol jedináčikom, bol na tomto svete sám. Nemusel dennodenne žiť s pocitom, že ho s niekým porovnávajú. Nikdy nepoznal, aké to je, stále vystierať ruku za slnkom, a pritom stáť v tieni iného človeka.

Nemyslím, že som bol preňho niekedy slnkom či tieňom. Jednoducho bol starší a vždy to bol on, kto mi ukazoval, ako sa čo robí, presviedčal ma, aby som vysadol na koňa, ktorého som sa bál, aby som pobozkal dievča, keď som sa hanbil alebo obával odmietnutia. Fascinovane som sa prizeral, ako môj starší brat dobýva svet.

A ani teraz som sa od neho nedokázal oslobodiť. Nedokázal som prestať byť mladším bratom, tým, kto sa bojí a zároveň korí sile, jedinečnému živlu menom Damon Salvatore.

„Ako vyzerám?“ Prebudil som sa na to, že Violet poskakuje po izbe v ľahulinkých belasých šatách s krinolínou, ktorá pri každom kroku šuchotala.

„Prekrásne,“ povedal som, posadil som sa a ponaťahoval som si ruky nad hlavou. Nechápal som, ako to, že som prespal úsvit. Zvyčajne som bol hore skôr ako slnko. No aj napriek trápeniu, ktoré ma večer morilo, ma pohodlná pohovka učičíkala do hlbokého a dokonca bezsenného spánku.

Zišlo mi na um, čo sa asi deje v Abbott Manore, kto sa stará o hydinu a statok. Predstavil som si, ako z okna pozerá Oliver, čaká, že prídem domov a vezmem ho na poľovačku. Akoby sa to všetko dialo v inom svete.

„O koľkej by sme podľa teba mali odísť?“ spýtala sa Violet.

„Kam?“ Hlupáčika som iba hral. Dúfal som, že Damonova zmienka o popoludňajšom večierku sa z Violetinej pamäti stratí, vyplavia ju rieky šampanského, ktoré večer vypila.

„Kam? Predsa na večierok, kam nás pozval tvoj priateľ. Pôjdeme tam, však? Bude to zábava. A Charlotte mi spomenula, že tam bude aj jej producent, ktorý včera večer nemohol prísť. Možno to on sa stretol s Corou,“ dodala a malými rukami si uhládzala neviditeľné záhyby na šatách. Violet sa očividne rozhodla stať ženou, ako je Charlotte, veliteľkou mužov, ktorí sa budú trhať, aby plnili jej vôľu, a zasypávať ju lichôtkami. A hoci jej predvádzanie ma mohlo aj odpudzovať, mala v očiach také naivné očakávanie, že pôsobila ako dieťa, ktoré si oblieklo šaty dospelého. Bolo to milé. „Určite vyzerám dobre? Nechcem, aby ma považovali za nejakú trhanku z biednej štvrte. Napokon, predstavila som sa ako americká herečka. Z Kalífornie!“ zvolala so zvláštnym dôrazom na druhú slabiku toho názvu.

„Správne sa povie Kalifornia,“ opravil som ju. „Inak máš však dokonalý prízvuk.“ Zabával som sa na tom. Čím dlhšie sme boli spolu, tým väčšmi bolo počuť, ako preberáme prízvuk jeden druhého. Jej by už pomaly každý uveril, že je aspoň napoly Američanka, a ja som si bol istý, že s jej írskym prízvukom sa moja reč mení na komické číslo.

Violet prikývla. „Ozaj, odkiaľ vlastne poznáš Damona? Oslovoval ťa braček. Tak si hovoria ľudia v Amerike?“ Zadumane stiahla obočie. Vedel som, že ak prisvedčím, začne tak oslovovať každého muža. Už večer sa ma na to pýtala, keď som ju napoly viedol a napoly niesol po schodoch, ale neodpovedal som jej.

„Kdeže, väčšina ľudí sa tak neoslovuje, ak nie sú pokrvní príbuzní, no Damon ma volal braček vždy, pokiaľ mi pamäť siaha. Je za tým dlhý a nudný príbeh,“ zaklamal som. „Damona poznám celé veky, sme spolu v dobrom i v zlom. Viem, že je šarmantný, no nedaj sa obalamutiť. Občas nie je taký, ako sa zdá.“ To posledné som dodal akoby nič a dúfal som, že to vyznie ako upozornenie na nejaký menší škandál, napríklad lásku k alkoholu alebo príliš výstrednú rodinu. No v skutočnosti som chcel, aby tú výstrahu vzala vážne.

„To verím,“ prikývla a posledný raz sa obzrela v zrkadle. „Vyzerá ako jeden z tých mužov, ktorým ženy padajú k nohám. Lenže ja nie som ako bežné ženy.“

„Hádam to nehovoríš len preto, aby som sa neobával ísť s tebou na ten večierok?“ podpichol som ju. Skúšal som napodobniť ten žartovný tón, ktorým sme sa navzájom častovali včera, ale niečo nesedelo.

„Len som si myslela, že sa zabavíme,“ povedala Violet, obrátila sa ku mne a zahryzla si do pery.

„Máš pravdu.“ Či sa mi to páčilo, alebo nie, Damon bol tu. A kým si nebudem načistom, že Klaus sa nepokúša o pomstu, aj tak naňho neprestanem myslieť.

„Ďakujem... braček!“ zvolala a pobozkala ma na líce.

„Nemáš za čo,“ zamrmlal som. Veď pôjdeme iba na piknik. Bude biely deň. Violet v jamke pod hrdlom žiari prívesok so železníkom. Nič sa nemôže stať, však?

O hodinu sme sa spolu s Violet prechádzali po upravených trávnikoch Regent’s Parku. Cez ruku som mal prehodenú prikrývku, ktorú som stiahol z postele a zamýšľal som ju použiť ako deku na sedenie. Znovu mi škvŕkalo v žalúdku. Violet na mňa trochu zvláštne pozrela, asi to tiež počula. Zakašľal som, aby som ten zvuk zamaskoval.

Park bol plný hrajúcich sa detí, nad hlavami nám lietali šarkany a zo zelených trávnikov sa dvíhalo niekoľko panských domov, zdobených ako prehnane veľké sochy. Pozrel som sa na slnko. Mali sme ísť ku Grove Housu a hotelový poslíček mi povedal, že ten stojí vo východnom cípe parku.

„Tamto sú!“ nadšene zvolala Violet a už uháňala ako kométa, červené vlasy jej len tak viali.

Omnoho pomalšie som kráčal za ňou. Pred nami bola obrovská pieskovcová stavba zdobená antickými stĺpmi. Na trávniku stálo niekoľko stolov prikrytých bielymi obrusmi. Prikrývku som pustil na zem. Nešlo o piknik, ale podľa všetkého o hostinu. A ja som sa bez ohľadu na svoju upírsku podstatu správal ako vidiecky hlupák, ktorý so sebou vlečie kus posteľnej bielizne, akoby som sa chystal na nejaké stretnutie farníkov, aké sme s Damonom v detstve neraz navštívili.

Kým som tam došiel, Violet už popíjala šampanské a živo mávala rukami na Damona. Preháňala to s americkým prízvukom, aj moje meno spotvorila na Stefán, trápila svoj írsky jazyk, až to bolo smiešne, hoci som jej neraz povedal, že tým si zabezpečí akurát posmech, nie záujem.

„Vitaj, braček,“ vznešene ma vítal Damon, akoby ma bol pozval do svojho súkromného sídla. Nuž, v podstate to tak aj bolo.

„Teraz tu bývaš?“ spýtal som sa a pozrel som na budovu, ktorá vyzerala ešte väčšia ako niektoré newyorské múzeá.

„Nie,“ odfrkol si Damon. „On,“ ukázal na útleho ryšavého muža v krémovom obleku, ktorý stál vedľa neho.

„Lord Ainsley,“ predstavil sa muž a podal mi ruku.

„Zdravím,“ prikývol som, stále ohromený veľkosťou panského domu. Bolo mi jasné, že Damon sa pohybuje vo veľmi vysokých a vplyvných kruhoch. V porovnaní s Damonovými priateľmi pôsobil George Abbott ako malý chlapec, čo sa hrá na statkára.

„Predstavujem vám svojho starého priateľa ešte zo Štátov. Volá sa Stefan Salvatore,“ rýchlo povedal Damon. Ja som zmeravel. Vari nepočul, že som sa večer predstavil menom Stefan Pine? Nechcel som meno Salvatoreovcov zaťahovať do ničoho, čo súviselo s mojím upírskym životom. Najmä nie teraz. Vedel som, že tu o Salvatoreovcoch nik nepočul, veď aj v našom domovskom štáte Virgínia bol náš príbeh len drobnička v miestnych dejinách, ale aj tak som chcel to meno chrániť – a s ním seba –, ako sa len dalo.

„Stefan, veľmi ma teší. Vy ste oceliar? Alebo podnikáte so železnicou?“ zaujímal sa lord Ainsley a dôkladne si ma premeral pohľadom.

„Ehm...“ Dobrá otázka. Kto je vlastne Stefan Salvatore. Významne som pozrel na brata, nech sa teda predvedie.

„V Štátoch vlastní farmu,“ povedal namiesto mňa Damon. „Sem prišiel len na návštevu. Mal som teda veľké šťastie, že som ho včera večer náhodou stretol na večierku v Gaiety.“

„Aha, farmu.“ Lord Ainsley očividne stratil záujem. „A ako dlho chcete v našom krásnom meste zostať?“

„Uvidíme,“ povedal som a opäť som pozrel na Damona. No kým sa ten stihol vyjadriť, pristúpil k nám Samuel s pohárom limonády v rukách.

„Zdravím,“ srdečne sa ozval. „Vidím, že sme vás my zvrhlíci neznechutili. Viem, zábava dlho do noci, šampanské... preto som rád, že lord Ainsley usporiadal tento piknik. Je príjemné nebyť raz za čas nočným tvorom. Však to tiež hovorievate, Damon?“

„Veru hovorievam,“ pritakal Damon a uškrnul sa na mňa. V duchu som zúril. Všetko na Damonovi, od vesty po cylinder a afektovaný európsky prízvuk, ma dráždilo. Damon sa zrejme rozhodol dokazovať, že je nad vecou – že nemá strach ani z tých krvavých jatiek, ktoré sa rozpútali pravdepodobne ako výstraha určená práve jemu. Žeby už zabudol, čo nám Klaus vykonal v New Yorku? Alebo na to nedbá? Žeby sa jednoducho zabával, rozptyľoval pri sendvičoch a šampanskom, pri spoločenských klebetách a pekných ženách, a chystal sa v tom pokračovať, kým nebude neskoro?

„Ozaj, Stefan?“ Samuel na mňa pozrel sponad svojho orlieho nosa. „Čo súdite o večierku? Predpokladám, že také hýrenie asi nemáte vo zvyku v... no, tam, odkiaľ pochádzate.“ Len s námahou utajil pohŕdanie.

„Iste, večierok sa mi páčil. A najmä Violet bola uchvátená.“ Silene som sa usmial.

„A vás zrejme uchvátila ona, ak sa nemýlim.“ Samuel sa na mňa zvedavo zadíval a prázdny brúsený pohár položil na jeden z bielych stolov. Takmer okamžite ho odtiaľ odniesol lokaj v bielej livreji. Ach, na takýto život by si každý ľahko zvykol. Zo skúseností som však vedel, že nič nie je zadarmo.

„Violet uchvátilo najmä javisko,“ vysvetlil som mu. „A môj záujem o ňu je čisto priateľský. Nechcem, aby sa jej niečo stalo.“

„Aha, nechcete, aby sa jej niečo stalo,“ zopakoval Samuel. Počul som v jeho hlase náznak posmechu alebo som si to len nahováral? „To je od vás veľmi šľachetné.“

„Odkedy Stefana poznám, zachraňuje dámy z ťažkostí,“ lenivo prehodil Damon. Zagánil som naňho, on mi však odpovedal úsmevom. Prestúpil som z nohy na nohu a podozrievavo som si ho premeriaval. Tu v Londýne asi nikto nemal čo na srdci, to na jazyku. A najmä nie Damon.

„Hm, onedlho zistíte, že v našom meste je dostatok dám, ktoré potrebujú záchrancu,“ sucho odvetil Samuel. „O našom vrahovi ste už hádam počuli?“

„O tom vrahovi?“ Dúfal som, že moja otázka nevyznela nevhodne vzrušene. To hrozné slovo však zarezonovalo a obrátilo sa ku mne niekoľko šokovaných párov.

„Polícia si myslí, že v noci opäť útočil. V novinách ho nenazvú inak ako Rozparovač. Predpokladajú, že ide o nejakého mäsiara, keď dokáže tak spracovať telá.“ Priblížila sa k nám Charlotte a zhnusene pokrčila noštek. Dosiaľ stála pri vŕbe uprostred skupinky žien, hlúčik sa však teraz rozpŕchol. Stačilo jedno slovo – Rozparovač – a akoby v tento idylický letný deň zakryl oblohu mrak. Atmosféra ochladla.

Rozparovač. Pokúsil som sa zachytiť Damonov pohľad, ale on sa tomu môjmu zaťato vyhýbal. Včera večer bol predsa na večierku. Iba ak by... V hlave mi vírili rôzne možnosti.

Charlotte vlastnícky objala Damona jednou rukou okolo pása. „Som rada, že mňa má kto chrániť. Tie udalosti sú príšerné.“

Pozrel som na Violet. Bez dychu načúvala a okolo krku jej stále žiaril prívesok so železníkom. Ešteže tak.

„Kto bol tentoraz obeťou?“ spýtal som sa.

„Ďalšia prostitútka. Úplná nula,“ odvetilo jedno dievča s nápadne širokými plecami, akoby šlo o bezvýznamnú maličkosť.

Samuel vytiahol z vrecka na veste noviny a náramne obradne ich roztvoril. „Jane je rozrušená, pretože sa nedostala na titulku – vytlačil ju odtiaľ vrah. Všetky spoločenské správy sú na chvoste, novinám kraľuje vrah.“ Samuel sa na ňu sarkasticky usmial.

„Ako sa volala?“ rozochvene sa opýtala Violet.

„Myslíte obeť? A čo na tom záleží?“ pokrčila plecami Jane.

„Nejaká Annie.“ Samuel listoval v novinách.

Violet si vydýchla a ja som vďačne privrel oči. Cora žije. Zatiaľ.

„Nech sa už volá akokoľvek, je to strašné,“ striasol sa lord Ainsley, ktorý sa náhle pridal k nášmu rozhovoru. „Vďakabohu, že si stále vyberá v East Ende. Až sa raz dostane k našim kruhom, začneme sa naozaj obávať.“ Hlučne sa zasmial. Ukradomky som pozrel na Violet, ktorá stála vedľa Charlotte. Jej šaty a spôsoby sa od vystupovania Charlotte nedali odlíšiť. Nik by ju nepodozrieval, že je nízkeho pôvodu. No nemilá poznámka lorda Ainsleyho ma rozčúlila.

„Vrah napísal list do Couriera,“ pokračoval Samuel. „Moment, nájdem ho.“ Posadil sa na jednu z bielych stoličiek, prehodil si nohu cez nohu, odkašľal si a začal čítať.

„Odosielateľ píše z pekla. Tak znie jeho adresa,“ zatiahol.

Slová mi zaduneli v ušiach a musel som si pohľadať miesto na sedenie. Nevládal som dýchať. Z pekla. Možno je to nejaký strašný kanadský žartík, ale musel som uvažovať, či na tom nie je aj zrnko pravdy. Pácha to Klaus – alebo niekto ešte horší? Pridržal som sa stola, inak by som bol spadol, a cítil som na sebe Violetin poplašený pohľad.

„Z pekla... ach, je to vôbec horšia adresa ako Whitechapel?“ prehodil Samuel.

„Tam som nikdy nebola,“ ozvalo sa pekné červenovlasé dievča, keď si odpilo dúšok šampanského. „Je to tam také strašné, ako sa hovorí?“

„Ešte horšie!“ zvolal Samuel do výbuchu smiechu. Znovu sa zahľadel do novín. „Scotland Yard a londýnska polícia pracujú bez oddychu dvadsaťštyri hodín denne, no stopy, ktoré zanechal zverský vrah, sú slabé a je ich málo...“

Prestal som počúvať a vzdialil som sa od skupinky počúvajúcich. Zastal som obďaleč a uvedomil som si, ako idylicky tá scéna vyznieva: zopár bohatých bezstarostných mladých ľudí sa teší zo svojho života v prepychu. Čo by urobili, keby vedeli, že sa medzi nich votrel netvor? A nie ten, na ktorom sa tak bláznivo smejú?

Z pekla. Každá stopa ma viedla k presvedčeniu, že v Londýne je Klaus. Zásadná otázka znela: Prečo je to Damonovi jedno?

Klaus skutočne pochádzal z pekla, peklo ho splodilo a peklo bolo jeho dedičstvom. Väčšina z nás upírov pochádzala z rúk iného upíra, boli sme jednoducho premenení, bývalí ľudia. Lexi premenil na upírku milenec, Damon a ja sme premenu dostali ako nevítaný dar od Katherine, a vo svete upírov boli takýchto príbehov milióny. No existovali aj pôvodní upíri, tí starí splodenci pekla. Tí nikdy neprežili ani minútu v ľudskej podobe, nikdy nepoznali, aké to je žiť, plakať, milovať. Nemali ľudskosť, ktorá by miernila ich pudy, a preto boli brutálni a nebezpeční.

Striaslo ma, hoci vzduch sa ani nepohol, nerozochvel konáre brestov nad nami.

„Ste v poriadku, pane?“ spýtal sa ma lokaj, ktorý ku mne pristúpil s tácňou plnou uhorkových sendvičov.

Jeden som si vzal. Uhorka sa mi slizko zošmykla dolu krkom a vlhkosť chleba vo mne takmer vyvolala nevoľnosť. Sendvič mi vôbec neutíšil hlad. Samozrejme. V tejto chvíli mi však už predstava krvi dvíhala žalúdok.

Obrátil som sa na opätku a vrátil som sa k spoločnosti, sendvič mi ako skala ležal v žalúdku. Kým som sa vrátil, rozhovor prešiel na ľahšie témy: nezvyčajne horúce leto, skutočnosť, že nikto sa už na víkend nepoberá do svojho vidieckeho sídla, a najnovšia móda tajných večierkov v dokoch na Canary Wharfe.

„Na slovíčko,“ potiahol som za rukáv Damona. Prešli sme o niekoľko krokov ďalej k odborne opatrovanej záhrade, ktorá obklopovala dom. Vôňa ruží sa omamne vznášala vo vzduchu a ja som sa na okamih ocitol zase v labyrinte pri našom dome v Mystic Falls. Tam sme sa my dvaja položartom-polovážne naťahovali o Katherine, keď sme ju sprevádzali na jej popoludňajších prechádzkach. Žiaľ, netušili sme, akú nebezpečnú hru hráme.

„Prosím, braček?“ netrpezlivo sa spýtal Damon. Donútil som sa mu pozrieť do tmavých očí, ktoré vôbec nepripomínali oči môjho ľudského brata. Celý Damon sa zmenil. A ja tiež. Treba prestať s úvahami o minulosti.

Na tvári sa mu rozhostil lenivý úsmev, sledoval som jeho pohľad – zazrel prikrývku, ktorú som sem pri príchode odhodil. „Aha, to je tvoje?“ spýtal sa. „Nejako si spanštel. Je to pravá egyptská bavlna, hodná kráľov.“

„Priniesol som tú prikrývku na piknik. Neuvedomil som si, že podujatie bude také slávnostné.“

„Kradneš posteľnú bielizeň z hotela Cumberland.“ Damon pokrútil hlavou. „Žeby sa v tebe konečne ozvalo čertovo kopýtko? Hm, aspoň by si bol zamak zaujímavejší.“

„A predpokladám, že ty by si zase kradol hotelové chyžné a pil ich krv, čo?“ spýtal som sa. „Ten Rozparovač mi robí starosti,“ prešiel som k inej téme. Vzal som do ruky kvet, odtrhol som ho, na dlani mi spočinuli zamatové ružové lupienky. Hoci som len pred sekundou zatúžil zabudnúť na minulosť, myseľ sa mi voľky-nevoľky vrátila k detskej hre Ľúbi ma, neľúbi ma, pri ktorej sa trhajú lupienky. Ako ma ňou Katherine mučila!

Odtrhol som jeden okvetný lístok. Verím mu, neverím mu... To som si pomyslel, ako na trávnik klesali jednotlivé hodvábne lupienky.

„Tebe robí starosti Rozparovač?“ uškrnul sa Damon. „A prečo? Vari si žena? Si pobehlica? Vieš, že obete si vyberá z nich. Si posadnutý, braček! Nájdi si nejakú ženu a zameraj svoju posadnutosť na ňu, to je príjemnejšie.“

„Viem, iste je veľmi príjemné nosiť Charlotte šampanské, len čo luskne prstami. Braček, obdivujem ťa, čoho všetkého si schopný pre trochu krvi.“ Potešilo ma, že si v škriepke s Damonom dokážem uhájiť hrdosť. Nebola to významná škriepka, ale aspoň niečo. A pri Damonovi som sa už dávno naučil, že on hrá vždy iba podľa svojich pravidiel.

„Nie som posadnutý,“ dodal som pokojnejšie. „Len ustarostený. A ty vieš prečo!“ Stále som mal pocit, že Damon niečo tají. Alebo ak aj nie, rozhodne mi nehovoril všetko, čo vedel. „Poznám ťa, kadečo sme spolu prežili. Kadečo hnusné a krvavé. No teraz mávam bielou vlajkou. Ak už nemôžeme byť priatelia, aspoň nebuďme nepriatelia. Obaja by sme mohli priveľa stratiť.“

„Nechaj si tie kázne,“ zívol Damon. „Všetky som už počul. Reči ma príšerne nudia! Bla, bla, bla... Nič sa nikdy nemení. S rovnakými ľuďmi večne hovorím o tom istom. Braček, strašne sa nudím,“ povedal a pozrel mi priamo do očí.

„Tak dobre.“ Nebolo to ospravedlnenie, ani náhodou, ale dúfal som, že Damona už nudí aj dodržiavať vlastnú prísahu – azda netúži obnoviť naše puto, ale aspoň nechce živiť náš spor. „Tak skúsme namiesto rečí konečne niečo urobiť. Jack Rozparovač mi robí starosti, pretože mám dojem, že by mohlo ísť o pôvodného, starého upíra. Myslím si, že to môže byť sám Klaus. A Klaus ide po nás dvoch. Či skôr po tebe. Určite. Lebo ten krvou písaný odkaz...“ Zadíval som sa na Damona, či chápe, aké je to dôležité. „Nie je to kanadský žart. Veľmi to pripomína odkaz na stene u Sutherlandovcov. Tak čo to podľa teba znamená?“

Damon iba mávol rukou, akoby si spred tváre odháňal muchu. „Znamená to, že si posadnutý upírmi, braček. Prečo by Klaus zabil naraz len jednu ženu, keď môže mávnutím ruky zmasakrovať desiatky žien? Prečo by sa zahrával s novinármi? Mne sa to celé zdá veľmi ľudské,“ vyhlásil posmešne.

„Veď píše z pekla...“

Damon prevrátil oči. „Na takého slávneho knihomoľa berieš všetko príliš doslovne. Navrhujem, aby si sa prestal hrať na detektíva. Nemôžeš sa raz za čas aj zabaviť? Máš pekné dievča, si v novom meste, tak sa rozveseľ.“ Damon si ma kriticky poprezeral. „Alebo by si mal skôr pribrať. Kedy si sa posledný raz nasýtil?“

„Včera v noci,“ vyhýbavo som odpovedal.

„Nie však od svojej krásky,“ poznamenal a prižmúrenými očami sa zadíval na Violet. Aj ja som dovidel na jej biely, nepoznačený krk.

„Samozrejme, že nie,“ pokrútil som hlavou. „Nepijem krv ľudí.“

„Mal by si. Budeš pokojnejší. Uvažuj o tom. Mohol by si zabudnúť na tie nezmysly o Rozparovačovi a začleniť sa do londýnskej vysokej spoločnosti. Mohol by si sa zabávať – lepšie než kedykoľvek predtým.“

Vzdychol som a predstavil som si, aké by to bolo: nekonečné večierky, nekonečné bozky, nekonečné roky vystrájania. Takýto život si zvolil Damon. Zalomcovali mnou pochybnosti. Žeby mal Damon pravdu? Je tajomstvom šťastia, ba večného šťastia, robiť v danom okamihu to, čo nám pripadá najpríjemnejšie?

„Niečo ti poviem, braček,“ ozval sa Damon, lebo zrejme vycítil moje otáľanie. „Choď do Paríža. Nech sa nemusíš zapodievať týmito mrzkými záležitosťami. Ak to robí Klaus, nájde ťa všade, a ak to robí nejaký hlúpy človek, nuž, o niekoľko týždňov ho chytia.“

„A čo ak to robíš ty?“ opáčil som.

„Ak to robím ja, musí to byť len pod vplyvom nadmerného množstva alkoholom presýtenej krvi.“ Damon prevrátil oči. „No tak, braček, trošku mi dôveruj. Prečo by som vraždil tak neesteticky a v takej škaredej štvrti?“

Prikývol som. Niečo na tom bolo. Okrem toho, možno bude naozaj najlepšie, ak sa odtiaľto odporúčam. Prospeje to mojim nervom. Na druhej strane, odchod bol nemožný. Nemôžem sa rozlúčiť s Londýnom, kým nebude Violet v bezpečí. A Violet nebude v bezpečí, kým nevypátrajú Jacka Rozparovača. Pokrútil som hlavou.

„Violet musí dnes večer pracovať v krčme. Pôjdem s ňou a možno získam ďalšie informácie.“ Odmlčal som sa. „Poď so mnou.“

„S tebou? Do tej potkanmi prelezenej krčmy? Ani náhodou.“

„Vravíš, že sa nudíš. Že všetko je stále rovnaké. Tak sprav niečo inak! Okrem toho...“ Zhlboka som sa nadýchol. „Dlžíš mi láskavosť.“

Callie.

Nemusel som vysloviť jej meno. V Damonových očiach sa niečo zaligotalo. „Dobre. No predtým sa napijem šampanského a ty ma pozveš na whisky.“

Usmial som sa. „Žiadna whisky, braček. Len pivo.“

„Dobrý Bože, vari vo Whitechapeli naozaj nevedia nič o civilizácii? V poriadku, dám si pivo a vychutnám si ho.“

Zažmurkal som – žeby som zle počul? Damon však mal na tvári rovnaký mierny úsmev, aký som uňho v poslednom čase vídal, modré oči v tmavých zreniciach odrážali moju tvár.

„Znamená to, že prídeš?“ Neutajil som prekvapenie.

„Iste,“ pokrčil plecami. Obrátil sa, už bol na odchode za spoločnosťou, no posledný raz sa ešte obzrel na mňa.

„Ďakujem,“ povedal som po chvíli. „Whitechapel, krčma sa volá Desať zvonov. O desiatej sa stretneme. A buď opatrný.“

„Vraj opatrný,“ zasmial sa. „Prečo? Pre prípad, že cestou stretnem upíra? Ach, to by bolo rozptýlenie, na smrť sa nudím.“ Damon sa zaškľabil a vykročil k ostatným.

Nasledoval som ho. Damon ma poslúchol. Mal by som byť rád. Tak prečo nemôžem ignorovať napätie, ktoré mi ako uzol zviera žalúdok?

10

Nejako sa mi podarilo vydržať zvyšok večierka. Pred hrôzou posadnutými myšlienkami ma zachránila len Violet. Všetko ju očarilo a ona zase očarila Damonových priateľov. Jej prízvuk považovali za šarmantný a Charlotte s priateľkami si vychutnávali Violetin oddaný obdiv. Damon si zachovával odstup a väčšinou fajčil so Samuelom.

Sadol som si čo najďalej od ostatných a opakovane som čítal list od vraha uverejnený v novinách v nádeji, že v slovách objavím stopu. Rozparovač poslal list aj s tým, čo označil za obličku jednej zo svojich obetí. Obracal sa mi žalúdok, no nie až tak, ako keď som čítal posledný riadok listu.

Chyťte ma, kým môžete.

List bol adresovaný reportérovi, takže vrah musel vedieť, že sa objaví v novinách. Bola to šifrovaná správa pre mňa alebo Damona? Bola to výzva?

To som nevedel, keď som sa v ten večer ukázal v Desiatich zvonoch. Odprevadil som Violet do krčmy, nechcel som, aby išla potme sama cez Londýn. Trvala na tom, že si oblečie nové šaty, aby bola pripravená, keby sme na poslednú chvíľu dostali pozvánku na večierok od Damona. Hoci si uviazala zásteru, na šatách už mala fľaky od piva a whisky. Videl som, že je nešťastná. No aspoň bola v bezpečí.

Nepokojne som sa pohniezdil na stoličke a uprel som pohľad na vchod. Vždy keď zvonček ohlásil nového hosťa, zdvihol som hlavu a čakal som, že uvidím Damona, no to sa len dotackal ďalší opitý stavebný robotník alebo prehnane navoňaná žena. Samozrejme, že nepríde. Bol som hlúpy, keď som mu uveril, a ešte hlúpejší, že tu naňho už niekoľko hodín čakám. Kedy od neho prestanem byť závislý?

„Ahoj, Stefan. Dáš si niečo?“ spýtala sa Violet a so zvesenými plecami podišla k môjmu stolu. Vlasy mala spotené a stiahnuté dozadu, rozmazal sa jej rúž, vôbec sa nepodobala na svoje alter ego – šarmantnú americkú herečku. Ešte horšie bolo, že to vedela.

„Prosím si tmavé pivo,“ odvetil som, keď som zachytil jej pohľad. Usmial som sa na ňu, no náladu jej to nezlepšilo.

Prikývla. „Neviem sa dočkať, kedy odtiaľto vypadnem,“ povedala šeptom. „Predtým som nevedela, o čo prichádzam, takže to nebolo také strašné. No teraz viem, že všetci pijú a tancujú, zatiaľ čo ja trčím tu...“ Vzdychla, bledoružová spodná pera sa jej chvela.

„Nie je všetko zlato, čo sa blyští,“ vytiahol som z pamäti citát zo Shakespeara. Niečo na tej vete ma upokojilo a dúfal som, že upokojí aj Violet.

„Nie je všetko zlato, čo sa blyští,“ zopakovala skusmo Violet. Nakrivo sa usmiala. „To je pekné,“ povedala napoly pre seba. „Nechcem sa sťažovať, lenže...“

„Viem,“ povedal som. „No nepotrvá to naveky.“

„Ako vieš? Stefan, toto som ja. Môžem predstierať a vyobliekať sa, ale to je len hra. Toto je skutočnosť,“ povedala smutne. „Prinesiem ti pivo.“ Obrátila sa a odišla.

Rozmýšľal som nad tým, čo povedala. Na svoj vek bola múdra. Vari sa to isté stále nedozvedám aj ja?

Oprel som sa na stoličke. Asi pred hodinou, keď Violet obsluhovala veľkú skupinu hráčov pokra, som sa odkradol von na lov. Hneď na kraji Dutfieldovho parku sa mi podarilo zabiť tučného holuba, ktorého som prekvapil, ako zobe do špinavej chlebovej kôrky zachytenej v dlažbe. Na chuťové poháriky sa mi prilepila kyslá chuť. Krv bola studená a riedka a musel som potlačiť dávenie, no potreboval som sa nasýtiť, aby som prestal túžobne hľadieť na štíhle krky žien, čo sa premávali po krčme.

V hluku som počul, ako zvonček ohláša ďalšieho hosťa. Ani som sa neunúval zdvihnúť hlavu. Samozrejme, že to nebude Damon. Netrápili ho vraždy a bolo jasné, že ho netrápi Klaus ani ostatní starí upíri. K šťastiu mu stačilo, že sa môže opíjať a sýtiť od Charlotte. Možno to bolo lepšie...

„Vražda!“ Dnu sa dotackal muž s červenou tvárou a doslova sa zvalil na barový pult. Bol to ten istý opilec, ktorý predtým tvrdil, že ma pozná. Zovrelo mi žalúdok a v krčme zavládlo ticho ako v kostole. „Vražda!“ zachripel znovu. „Na námestí!“

Muž spadol, ženy zvrieskali a skôr ako som si to uvedomil, hnal som sa upírskou rýchlosťou z krčmy a cestou som zhodil stôl. Keď som sa dostal na ulicu, všade bol pach železa, napĺňal mi nozdry a pálil ma v hrudi. Pach prichádzal z východu. Vybral som sa k nemu, cítil som, ako mi rastú tesáky a vytláčajú mi z mozgu strach.

Potom som prudko zastal. Len pár krokov odo mňa, zaliate mesačným svitom, ležalo na zemi dievča v červených šatách. Malo pokrčené sukne, bledú tvár a modré oči upreté k oblohe. Spoznal som jednu z tých, čo boli predvčerom v krčme. Klesol som vedľa nej na kolená a uľavilo sa mi, keď som videl, že hruď sa jej dvíha a klesá.

Oblizol som si tesáky a nahol som sa k nej, túžil som ochutnať teplú, hustú krv, čo sa jej rinula z krku a vsakovala do vlasov. Potôčik krvi sa ligotal ako tekuté rubíny a zo všetkého najviac som túžil aspoň ochutnať, na sekundu utíšiť svoj nekonečný hlad.

„Nie,“ povedal som nahlas a prinútil som racionálnu časť svojho ja, aby ovládla moje inštinkty. Oprel som sa na pätách, kúzelné spojenie medzi mojou prirodzenosťou a jej krvou sa prerušilo. Vedel som, čo musím spraviť, aby som ju zachránil. Bez váhania som si pritisol zápästie k ústam a tesákmi som si roztrhol kožu. Sykol som a priložil som ranu dievčaťu na ružové pery.

„Pi,“ povedal som a zdvihol som hlavu, či neuvidím nejaký pohyb. Dostal som sa k dievčaťu rýchlejšie než ktokoľvek, kto beží normálnou ľudskou rýchlosťou, no už čoskoro nás obklopia zvedavci z krčmy. Nemohol som dopustiť, aby niekto videl, čo robím. No bez mojej krvi by obeť umrela.

V diaľke som začul hlasné zvonenie policajného voza. Musel som rýchlo odísť. Keby ma v tejto polohe našli policajti, mysleli by si, že to ja som ju prepadol. „Pi,“ povedal som ešte nástojčivejšie a pritískal som jej na otvorené ústa zápästie.

Dievča zakašľalo, potom sa mi lačne prisalo na ruku.

„Dobre, to stačí.“ Vyslobodil som sa a dievča som zdvihol do sedu.

Vtedy som za nami zazrel tieň. Zvrtol som sa, v žilách mi od strachu mrzla krv. Uličku obklopovali tehlové budovy, takže sme boli ako v pasci.

„Kto je tam?“ spýtal som sa a od stien sa odrazila ozvena môjho hlasu.

Potom som začul dlhý, tichý, dôverne známy smiech a spoza rohu vyšiel Damon so zapálenou cigarou v ústach.

„Zase sa hráš na hrdinu,“ povedal s pobaveným úsmevom. Cigaru odhodil na zem a v tme zablikal žeravý popol. Dievčina sa vedľa mňa mrvila, úpela a vzdychala, akoby ju trápili zlé sny.

„Je tu,“ povedal som pošepky.

„Kto, vrah?“ Damon klesol na kolená a pozrel na dievča. Prstami sa dotkol rany na krku. „Toto je práca amatéra. Spravil to nejaký začínajúci upír. Keď ho nájdeme, prepichneme ho kolom za to, že nás otravoval. No nepredstavuje pre nás hrozbu,“ povedal Damon a s úsmevom utrel dievčaťu z kútika úst kvapku krvi.

„Ešte...“ vzdychlo dievča a zaťalo prsty do vzduchu. „Ešte!“ skríklo pridusene, potom spadlo chrbtom na chodník.

„Môj typ,“ usmial sa Damon. „Žiaľ, viac už nebude. Stefan usúdil, že si mala dosť,“ povedal veselým hlasom. „Stefan vždy rád ovláda ľudí,“ dodal tajomne.

Podozrievavo som naňho pozrel. Žeby to bola pasca, ktorú mi nastražil Damon? Už to raz spravil – prizabil jedno dievča, aby som sa ju pokúsil zachrániť. Stalo sa to v New Yorku krátko predtým, ako Klaus a Lucius porazili Damona na jeho vlastnom ihrisku a takmer nás pri tom oboch zabili. Chystal som sa mu to pripomenúť, keď som odrazu zbadal chvejúci sa tieň.

Na konci uličky sa črtala postava muža s cylindrom. Rýchlo som vstal.

„Videl si to?“

Damon prikývol, oči sa mu mierne rozšírili. „Choď. Ja sa o ňu postarám.“

V zlomku sekundy som sa rozhodol dôverovať svojmu bratovi. Nemal som na výber.

Vrhol som sa za tieňom, len niekoľko metrov od miesta, kde sme sa s Damonom zohýbali nad dievčaťom.

Aj tieň sa pohol a zahol za roh smerom k rieke. Vyštartoval som za ním. Nohy sa mi pohybovali ako piesty, bežal som čoraz rýchlejšie, chodidlami som sa ledva dotýkal dlažby. Postava si však predo mnou udržiavala náskok, menila smer a približovala sa k Temži.

Rýchlejšie, zašepkal som a poháňal som sa silou vôle. Vedľa mňa sa mihali budovy a vedel som, že bežím najrýchlejšie, ako môžem. V očiach ma pálil prach a v ušiach mi hvízdal vietor. Aj tak som však nemohol dostihnúť toho, kto zanechával tieň – vysokého, štíhleho muža, ktorý, ako som bez najmenšej pochybnosti vedel, nebol človek.

Čoraz rýchlejšie sme bežali k rieke. V diaľke som počul ľudské hlasy, no neobzrel som sa. Sústreďoval som sa len na tieňového muža, ktorý s každým krokom zrýchľoval. Už bolo vidieť celú rieku, mesiac vrhal na uhľovočiernu vodu matný svit. Delilo nás sto metrov, potom päťdesiat... skočí?

„Stoj!“ zvolal som a hlas mi v tme znel ako poľnica. Pod chodidlami som cítil nerovnomerné dosky doku, ale upír zmizol. Z jednej strany bolo opustené mólo, z druhej sklad, ale po vrahovi ani stopy. Z uličiek sa ozývali policajné zvony. Rýchlo som sa poobzeral.

„Ukáž sa!“ zvolal som rozochveným hlasom a uprel som zrak na sklad. Mohol tam vbehnúť? Zamieril som ku skladu a postavil som sa na prevrátenú prepravku, aby som mohol nazrieť dnu cez okno. Sklo bolo matné a špinavé. Napínal som zrak, no ani s upírskymi zmyslami som nič nevidel. Vedel som však, že upír je dnu. Musí tam byť. Nechcel som sa vlámať dovnútra a padnúť do pasce. Zároveň som vedel, že ak tu zostanem, polícia ma o chvíľu nájde – a so mnou aj upíra. Upír zahnaný do úzkych by mohol zaútočiť a nastalo by ďalšie krviprelievanie. Sám som však do skladu ísť nemohol. Musel som sa len vrátiť a spolu s Damonom vymyslieť nejaký plán.

Od zúfalstva som kopol do steny skladu, no potom som začul nejaký zvuk. Bol taký tichý, až som si najprv myslel, že to vlny narážajú na mólo. No potom som si uvedomil, že je to niečo iné.

Bol to smiech.

Obrátil som sa a vliekol som sa naspäť ku krčme.

Keď som sa vrátil, v Desiatich zvonoch vládla vážna atmosféra. Horeli sviečky, nalievalo sa brandy a takmer pri každom stole sedel policajt a zapisoval svedectvá hostí, ktorí boli v krčme, keď dnu s krikom vrazil opilec.

„Videl som to dievča. Ležalo v krvi,“ opakoval opilec s červenou tvárou. „Už som vám vravel, že okrem nej tam nikto nebol.“

Eliza ku mne podišla s pohárom brandy. „Mala som o teba strach!“ povedala. „Vybehol si von a ja som si povedala, že ten blázon ešte zabije aj teba. Ako je na tom Martha?“ spýtala sa.

„Neviem,“ odvetil som. Martha je určite to dievča. Priniesol ju sem Damon? Zazrel som Violet, ako za barom čo najrýchlejšie nalieva brandy. Tvár mala bielu od strachu.

„Violet!“ zvolal som. Odľahlo mi, že ju vidím. „Kde je to dievča? Žije?“ spýtal som sa rýchlo.

„H-h-hore,“ zakoktala. Pôsobila vystrašene a vyčerpane. „Damon ju odniesol do mojej starej komôrky. L-l-lekár by tu mal byť každú chvíľu,“ vysvetľovala.

„Dobre,“ povedal som a chytil som ju za ruku. Mykla sa, očividne mala nervy napnuté na prasknutie. „Prepáč. Chcem ti povedať...“

„Čo?“ spýtala sa Violet.

„Kde máš železník?“ spýtal som sa a odrazu sa ma zmocnila panika.

„Železník?“ zopakovala.

„Áno. Prívesok, ktorý som ti dal.“

„Tu je!“ Vytiahla si ho z vrecka. „Chodí sem všelikto, tak tu nerada nosím šperky. No veľmi sa mi páči.“

„Dobre. Bál som sa, že si ho stratila,“ povedal som. Zohol som sa a pobozkal som ju na líce. „Buď odvážna.“

„Budem,“ odvetila Violet s vytreštenými očami. Netušila, na čo prisvedčila.

Drevené schody som bral po dvoch a zastal som až pred dverami, ktoré viedli do izbietky so šikmým stropom. Na bokoch boli dve železné postele a v cínovom svietniku, ktorý vratko stál na prevrátenej debničke na pomaranče, horela jedna svieca. Damona som nikde nevidel. V tej trme-vrme akoby na Marthu všetci zabudli. Ležala sama na posteli. Mala obviazaný krk, no z rany jej stále vytekala krv a pri uchu sa jej tvorila lepkavá červená mláčka.

Usadil som sa na kraji pokrčenej flanelovej prikrývky a priložil som jej mozoľnatú ruku na čelo. Nepotreboval som lekára, aby som zistil, že jej stále hrozí smrť. Nadýchla sa, potom lapala po dychu. Počul som slabučký tlkot jej srdca.

Pozrel som na svoje zápästie. Rana, ktorú som si urobil ani nie pred hodinou, sa už zahojila. No aj tak som sa cítil vyčerpaný a vedel som, že so zásobou krvi musím narábať opatrne. Ona však potrebovala viac, ako som jej dal. Zdvihol som si k ústam druhé zápästie, zaboril som do mäsa tesáky a mykol som sa, lebo sa mi zakrútila hlava.

„Tu máš,“ povedal som a podoprel som dievčaťu rukou hlavu. „Pi.“ Priložil som jej na pery zápästie.

Dievča začalo inštinktívne sať, kým som neodtiahol zápästie. Hlava jej klesla dozadu a na perách sa jej zjavil ospalý spokojný úsmev.

Práve vtedy sa otvorili dvere a vošiel muž v bielom plášti s umývadielkom v ruke.

„Ste jej priateľ?“ spýtal sa prísne.

„Som Stefan,“ odvetil som. Ruku som si založil za chrbát, pritisol som si ju na látku kabáta a dúfal som, že si nevšimne moju ranu. „To ja som ju našiel.“

„Dobre,“ povedal muž. „Môžete tu chvíľu zostať, ale potom budem musieť byť s pacientkou sám.“

„Samozrejme,“ odvetil som. Odľahlo mi, že sa nečudoval, čo tu hľadám. Dievča sa začalo mrviť. O chvíľu sa prebudí. Zohol som sa k nej, chcel som sa presvedčiť, že jej nič nie je.

Lekár vybral uterák a namočil ho do umývadielka, potom ho priložil dievčaťu na líce. Keď otvorila oči, uprela ich na mňa. Znehybnela a z pier sa jej vydral strašný krik.

„Vrah!“ zvrieskla.

Lekár sa šokovane odtiahol, takmer zhodil umývadielko. Hneď pozrel na dvere, akoby chcel volať o pomoc.

„Pst, si v bezpečí,“ zasyčal som. „Som tvoj priateľ. Som jej priateľ!“ dodal som zúfalo smerom k lekárovi.

„Vrah!“ zvrieskla znovu a z očí jej vytryskli slzy. „Pomoc!“

„Určite je v šoku,“ povedal som lekárovi. Dúfal som, že jej správanie sa dá medicínsky vysvetliť, a že to nie je tak, ako som sa obával: že ma považuje za vraha.

Lekár prikývol, hoci som nevedel, či to nerobí len preto, aby upokojil zločinca.

Na okraji mozgu sa mi začala tvoriť hviezdnatá čierňava a hrozilo mi, že omdliem, no pozbieral som sily. Dievča sa musí upokojiť. Možno ma považovala za vraha, lebo si spomenula, ako som pri nej kľačal, možno ma považovala za vraha, lebo jej niekto vložil do hlavy tú myšlienku, v každom prípade som ju však musel opraviť.

„Počúvaj ma,“ povedal som dievčaťu a vložil som do slov svoju Silu. Prestala kričať. V komôrke bolo odrazu také ticho, že by ste počuli spadnúť špendlík. „Som tvoj priateľ. Som Stefan. Našiel som ťa. Zachránil som ťa. Teraz si v bezpečí. Nie je tu nijaký vrah.“ Z celých síl som hľadel na dievča. Našťastie sa mi ju podarilo presvedčiť, lebo bola oslabená. Prikývla, potom sa obrátila k lekárovi.

„Dobré dievčatko,“ zašepkal som.

„Je vaša,“ povedal som lekárovi. Unikol som s odratými ušami a nechcel som riskovať a zostávať ani o sekundu dlhšie. Podľa toho, ako sa tváril, som nadobudol dojem, že ho nebude treba presviedčať. Uvoľnil sa a pustil sa do práce.

Zišiel som zadným schodiskom a vošiel som do krčmy. Uvidel som brata – smial sa, akoby sa v živote lepšie nebavil.

11

V ošiel som do krčmy a hneď som zamieril k baru. Potreboval som sa napiť a trochu sa vydýchať. Ovplyvnil niekto Marthu tak, aby si myslela, že som na ňu zaútočil? Ovplyvnil ju Damon? Bolo to možné, ba čím väčšmi som o tom premýšľal, tým logickejšie sa mi to zdalo. Sotva otvorila oči a už ma obvinila. Spočiatku ma ani nepočúvala, len vrieskala, akoby ju niekto k tomu kriku nútil. Existovali len dvaja ľudia, ktorí by jej do hlavy dokázali nasadiť tú myšlienku: upír, ktorého som naháňal až po doky, alebo Damon. Potom, čo som ju s ním zanechal.

Objednal som si whisky a obrátil som sa tvárou k stolom. Jeden podozrivý bol nablízku.

„Zdravím, braček!“ milo ma oslovil Damon a na pozdrav zdvihol krígeľ. „Obávam sa, že vzrušenie ti dnes večer zabránilo v plnení povinnosti. Myslím tým povinnosť platcu, vieš? Mal som trošku viac whisky, než som plánoval, ale myslím si, že za daných okolností je to ospravedlniteľný hriech.“

„Prečo si to urobil?“ zasyčal som, len čo som sa posadil za stôl oproti nemu. Stále som myslel na ten tenký, ostrý krik úbohého dievčaťa.

„A čo?“ nevinne sa spýtal Damon. Znovu si odpil z whisky.

„Dobre vieš, o čom hovorím,“ zavrčal som.

„Skutočne neviem. Prepáč, ak som nebol najlepšou pestúnkou istému bezmennému dievčaťu. A ako si si počínal na love vraha?“ Nadvihol obočie.

Ja sa nezahrávam. A ak mi nechceš pomôcť, prosím, no ja viem, že vrahom je upír. Toto som mu povedal takým tichým hlasom, že ho mohol začuť iba on. A v očiach som mu napodiv zazrel záblesk prekvapenia. Nepodarilo sa mi ho chytiť.

No a  čo? opýtal sa po chvíli Damon. Vari si za tie roky, čo sa motáš po svete, nikdy nestretol nikoho z našej spoločnosti? Azda okrem tých čudákov, čo sa ponevierali okolo Lexi v New Orleanse? Inak si tvoje prekvapenie neviem vysvetliť. Braček, my zabíjame. Na tom nie je nič nové. Zaujímavé je na tom len to, že toto ponaučenie dostávaš znovu a znovu a bezvýsledne. Neuvedomil si si konečne, že do toho nemáš strkať nos? Nikto si to nevie uvedomiť. Ani ľudia, ani upíri, stále s úsmevom dokončil Damon.

Po chrbte mi prebehli zimomriavky. Žeby ma Damon nastrčil ako páchateľa? Narafičil na mňa vraždy? Má to byť jeho grandiózny plán? Vraždil, pretože vedel, že sa budem pokúšať zastaviť vraha. Nikdy som sa neovládol, vždy som zasahoval v prospech ľudí a riešil som ich problémy.

Nevyhľadávam problémy, povedal som prosto. Ani ich nevyvolávam.

Možno by si to mal skúsiť. Problémy bývajú zábavné. Samozrejme, tento je hlúpy, bezhlavý, opitý krvou, a my sa musíme posnažiť upratať po ňom tie krvavé stopy, pripito vykladal Damon. „No aký to má zmysel?“ spýtal sa už normálnym hlasom.

„Čo tým myslíš?“

„No dobre, nájdeš ho. A čo bude potom?“ Spojil si prsty a oprel si o ne bradu.

„Potom...“ zaváhal som. Zabijem ho? Predhodím ho polícii?

Damon na mňa pobavene pozrel. „Vidíš? Kedysi si priveľa rozmýšľal. Teraz už nerozmýšľaš vôbec. Vždy som si myslel, že by ti prospelo, keby si konal odvážnejšie, impulzívnejšie, ale teba impulzívnosť zavedie akurát tak do slepej uličky. A vieš prečo?“ Nahol sa ku mne, až som mu z dychu zacítil sýtu, sladkú krv. Bola to Charlottina krv? Marthina? Či niekoho celkom iného?

„Prečo?“ spýtal som sa. Vôňa krvi ma premáhala.

„Lebo to nerobíš pre seba. Robíš to pre ľudstvo. Pre spoločné dobro.“ Sarkazmus mu doslova kričal z hlasu. „No pamätaj, my už k ľudstvu nepatríme.“

„Prečo sa potom stále vtieraš do vysokej spoločnosti a skúšaš na ľuďoch hlúpe triky? Prečo tvrdíš, že si vojvoda alebo vikomt či čo zase? Ak nepatríme k ľudstvu, prečo sa na spoločnosť nevykašleš?“ spýtal som sa. No napriek tým slovám som sa naňho nedokázal hnevať. V skutočnosti som len potreboval zistiť, o čo Damonovi ide.

„Kam by som šiel?“ mykol plecom a na tvári sa mu objavil zasnený výraz. No zrazu sa zaškeril a ja som si povedal, že to bol iba optický trik svetla a tieňa. „A vtieram sa do vysokej spoločnosti preto, lebo to dokážem. Lebo ma to baví. A ja, braček, robím vždy len to, čo ma baví. Na ničom inom mi nezáleží.“

„Aha, takže tak?“ zasyčal som. Všimol som si, že nedodal nič v tom zmysle, ako ho motivuje túžba urobiť mi zo života peklo, ale mlčal som.

„Tak. Nuž, braček,“ dodal Damon, naraz dopil pivo a labužnícky mľaskol. „Bol to zábavný večer, no teraz ma ospravedlň. Mám ešte iné plány.“

„V poriadku.“ Nečakal som na vysvetlenie, aké plány to sú, a ani som ich nechcel počuť. Keď Damon vstal a zamieril z krčmy, priblížila sa k nám Violet.

„Už odchádzate?“ spýtala sa a ustarane zmraštila čelo.

„Nesmierne ľutujem, no ako som už hovoril Stefanovi, som pozvaný na večeru a v nijakom prípade to nemôžem zmeškať,“ zdvorilo odpovedal Damon a pobozkal jej ruku.

„Je však už neskoro,“ povedala.

„Je, no nebojte sa, zajtra sa uvidíme. Však, drahá?“

„Myslíte ten večierok v dokoch! Pravdaže!“ zažiarila Violet.

Doky? Možno tam nájdem ten tieň, ktorý som dnes nedolapil – ak tam budú aj nemŕtvi.

„Bude to zábava na umretie,“ vyhlásil Damon s vševediacim úsmevom, pri ktorom mi opäť naskočila husia koža. Veď to bol ten problém s Damonom. Kým sme boli ľudia, Damon mal svoje temné stránky, no vždy bol sám sebou. Teraz som nikdy netušil, kde sa nachádza skutočný Damon a čomu z jeho úst mám veriť.

„Prídeme,“ sľúbila Violet.

„Tak teda dovidenia, braček,“ rozlúčil sa Damon a už bez obzretia plavne prešiel k dverám.

Aj ja som vstal a zakrútila sa mi hlava.

„Poďme preč, Violet,“ povedal som jej.

Prikývla. Ani nepovedala Alfredovi, že odchádza. Už na tom nezáležalo. V krčme to vyzeralo ako na policajnej stanici, najmä keď väčšinu hostí teraz tvorili policajti, ktorí si porovnávali poznámky a behali na poschodie, aby skontrolovali Marthin stav. Občas sa na mňa zahľadeli a čosi si načarbali do notesov. Tu som už skutočne nemohol zostať.

Violet sa mi zavesila na ruku a vykročili sme k hotelu. Mlčala, ponorená do vlastných myšlienok. Vedel som, že udalosti dnešnej noci jej pripomenuli Coru, a nemal som ju ako utešiť.

„Si v poriadku?“ spýtala sa ma tenkým hláskom, keď sme vstúpili na hrubý tmavý koberec v hoteli. Bolo od nej milé, že sa v nešťastí zaujíma o mňa. Div mi nepuklo srdce.

Donútil som sa usmiať.

„Budem,“ odvetil som. Ona však vytušila, že klamem. Všade okolo mňa sa vznášala smrť a bolo len otázkou času, kedy ma pohltí – alebo kedy sa naveky vyslobodím. V nijakom prípade sa to nemohlo zaobísť bez krvi.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .