TRILER:
ZRADNÝ ANJEL

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Mrazivé leto

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Výkrik do tmy

Krimi triler: Slzy anjela

Krimi triler: Dom smrti

Ulrike Bliefert

Triler: Zradný anjel – e-kniha

Copyright © Fragment 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

7

Prestalo pršať.

Oheň teraz horel rovnomerne.

Najskôr doň hodila jedno zo svojich nedefinovateľne zelenohnedých tričiek. Plamene dovysoka vzbĺkli.

Spytovala sa sama seba, prečo sa ešte dnes hovorí „dievča k deťom“. Dievčaťom je človek v trinástich, štrnástich. Najviac v šestnástich.

„To je naše dievča k deťom,“ povedal susedke. Prečo to urobil?

„Nie som žiadne dievča. Som žena. Mal by to vedieť lepšie,“ zamumlala.

Nicky stál v úctivej vzdialenosti od plameňov a fascinovane sa prizeral, ako spaľuje jeden kus oblečenia za druhým.

Smrdelo to.

Umelohmotný opasok v neforemných vojenských nohaviciach zasyčal a spiekol sa na žeravú hrudu.

Neisto si prešla rukou po rozstrapatených svetlých vlasoch siahajúcich tesne po bradu, ktoré boli vďaka gélu na dotyk trochu tuhé. „Ste si istá, že sa to hodí k vášmu štýlu?“ pýtala sa Maikina matka, keď si ju s nadvihnutým obočím prezerala od hlavy až po päty. Možno bola chyba ísť práve za pani Hanemannovou. Na druhej strane… znova si prečesala vlasy a obrátila sa na Nickyho. „Sonja krásna?“

Nicky žiaril. „Onja!“

Onja…

Usmiala sa. Podobnosť oboch slov jej pripadala ako malý zázrak. Ako dar.

„To je Anja!“ opravila ho. „An-ja!“

„An-ja…“

Zdvihla Nickyho a pevne ho k sebe pritisla: „Anja! Odo dneška to bude naše malé tajomstvo, áno?“

„Anja!“ opakoval Nicky a od radosti zapišťal, keď ho Sonja vyhodila do vzduchu a so smiechom ho zasa chytila.

Zarazila sa a pozrela sa na olovenosivé nebo. „Pozri, tato, vidíš, aká som šťastná?“ odkašľala si. „Pozri sa na toho malého, tati! Nie je nádherný?“

Leonia s otcom sedeli pri večeri a prezerali si fotky z prázdnin: Beate s Nickym v náručí pri odjazde do Söldenu. Maike, Ben a Johannes ako lezú na Engelswand. Martin Schiller v apartmáne vo veži vo svojom obľúbenom kresle so Sprievodcom po umeleckých pamiatkach Tirolska na kolenách, tvrdo spiaci.

„Nikomu to neukazuj!“ povedal s krivým úsmevom. Fotky z malej kaplnky pri Umhausene boli naozaj krásne. Postavu anjela osvetľoval jediný slnečný lúč a ešte zdôraznil nádheru tej zvláštnej nebeskej bytosti.

Ale Leonia vedela, že tohto roku žiadny kalendár z fotografií do Vianoc nebude. Nemohla a ani nechcela pokračovať v žiadnej rodinnej tradícii, ktorá bola tak úzko spätá s mamou.

Posledná fotografia zobrazovala Beate toho rána, keď si sama vyrazila na Wildspitze. Mala na sebe bielo-žltú károvanú košeľu, bundu uviazanú okolo bokov a spokojne sa usmievala.

Leonia preglgla. Jej veci vtedy priniesla do hotela nejaká príslušníčka v civile: Beatine nové vibramy, ktoré spoločne kupovali v Berlíne, jej obľúbené hnedé menčestrové golfky, okolo vreciek už trochu ošúchané, a malý ohnivočervený batoh. Všetko bolo nepoškodené, ako keby sa nič nestalo. Len na košeli bolo niekoľko škvrniek od krvi.

„Oci?“ začala Leonia váhavo. Už pred niekoľkými týždňami si predsavzala, že si o tom s oteckom pohovorí.

„Áno?“

„Ty a mama…“

„Čo také?“

„Večer predtým ste sa predsa s mamou pohádali kvôli Sonji.“

„Pohádali je prehnaný výraz.“

„Ale, vieš…“ Leonia dosť dobre nevedela, ako sa má vyjadriť. „Kým mama odišla…“ Prehltla a nevedela ako ďalej.

„Či sme sa zasa udobrili?“

Leonia prikývla.

„Áno. Udobrili.“

Leonia s úľavou vydýchla zadržiavaný vzduch. Otec si zložil okuliare a prešiel si rukou cez oči. „Nezniesol by som, keby to posledné, čo sme spoločne prežili, bolo nejako… zatienené negatívnymi emóciami.“

Leonia by sa rada pýtala ďalej. Vedela toho o rodičoch tak málo. Želala si, aby jej rozprával, aké to bolo, keď sa jeden do druhého zamilovali. Chcela sa dozvedieť každú maličkosť.

Ale kým si mohla vyliať srdce, otvorili sa dvere a dnu sa vrútil Nicky: „Oci, oci, oci!“

Martin Schiller zdvihol malého do lona a pritisol ho k sebe. Cez Nickyho plece dopadol jeho pohľad na Sonju. Neveriacky zažmurkal.

Aj Leonia si Sonju bez slova prezerala od hlavy až k päte. Toto už nebola tá nenápadná Sonja Franková z Tirolska, to nesmelé, chudé dievča so staromódnym účesom a neforemnými armádnymi handrami.

„Ako to vyzeráš?!“ vykĺzlo Leonii z úst, pričom jej okamžite došlo, že to bola tá najmenej prívetivá reakcia, akú si možno predstaviť.

Sonja sa neisto opýtala: „Nepáči sa ti to?“

Vlasy mala zafarbené na zlatistý odtieň a ostrihané do zvlneného, rozstrapateného účesu. Na sebe mala tenkú krémovú blúzku a priliehavú čokoládovohnedú hodvábnu sukňu. Nohy jej trčali z krátkych hnedých čižmičiek ladiacich s novou taškou cez plece. Nahradila pastiersky vak, ktorý si Sonja sama utkala a od ktorého sa zatiaľ nikdy nedokázala odlúčiť.

„Vyzeráte úžasne, Sonja,“ prerušil mlčanie Martin Schiller.

„Áno, je to absolútne super!“ Leonia sa prebrala zo šoku a rada – a podľa pravdy – priznala, že Sonjin nový štýl je jednoducho veľmi pôsobivý.

„Anja krásna!“ povedal Nicky úctivo a zatlieskal.

„Sonja!“ opravila ho Leonia.

„Anja je v poriadku,“ odvetila Sonja so smiechom. „Nicky ma smie pokojne volať Anja.“

Zdvihla napratané nákupné tašky a vybehla na prvé poschodie do izby pre hostí.

Martin Schiller sa ešte stále díval na dvere, aj keď Sonja už dávno zmizla.

Vyzerá, akoby práve zbadal fatamorgánu, pomyslela si Leonia. Nevdojak sa musela zasmiať. „Haló, oci. Tu som!“ povedala a demonštratívne mu zakývala rukou pred tvárou.

Otec dvihol obočie a s hranou bezradnosťou pokrčil plecami. „Potom má človek rozumieť ženám,“ vzdychol. „Trocha farby a iné oblečenie a hneď vyzerá o päť rokov staršia. O desať rokov potom zasa bude určite chcieť vyzerať o päť rokov mladšia.“

„To má byť slohová úloha?“ uškrnula sa Leonia.

Vtom sa Nicky natiahol za fotkami rozloženými na stole. Leonia ich šmahom zhrnula na kôpku.

„Nie, Nicky! Nie!“

Dobrá nálada bola razom preč: Nevedela, ako sa má voči bračekovi zachovať. Je správne ukázať mu fotografie mamičky?

Alebo je lepšie pred ním fotky schovať a riskovať, že jeho spomienky na mamičku budú stále viac blednúť?

„Oci, myslíš, že by sme mali…?“

Ale Martin Schiller už mieril do pracovne.

Niekedy si to pekne zjednodušuje, pomyslela si Leonia. Strčila Nickymu do ruky pastelky a blok a išla za otcom.

Miestnosť, ktorú Martin Schiller nazýval svojou svätyňou, bola úplným opakom jeho chladnej kancelárie v meste, samý chróm a sklo. Ako zariadenie slúžil pestrý mišmaš najobľúbenejších kúskov nábytku a darčekov z ciest, dovezených zo všetkých možných krajín. Obrovský rysovací stôl pod oknom predstavoval jedinú plochu, na ktorej sa nepovaľovali všakovaké taľafatky. Nad všetkým sa vznášala vôňa tabaku, lebo pracovňa bola jediným priestorom v dome, kde sa smelo fajčiť.

Leoniin otec si vyzliekol sako, obliekol si sivú pletenú vestu s koženými záplatami na lakťoch a uvelebil sa v starom kresle s časopisom o architektúre.

„Musím s tebou hovoriť, oci.“

Martin Schiller si povytiahol okuliare na čítanie, takže ich mal hore na hlave ako čelenku, a zhodil z marockej koženej taburetky kôpku obrazových publikácií.

„Máš nejaký problém so Sonjou?“ spýtal sa stiesnene.

Leonia si sadla. „Ako si na to prišiel?“ Bola naozaj prekvapená.

„No, ja sa v tých ženských záležitostiach veľmi nevyznám…“

„Ženské záležitosti?“ Leonia nenávidela, keď sa všetky problémy, ktoré chlapi nemohli pochopiť, odbavili ako ženské záležitosti. „Aké ženské záležitosti?“

Otec na obranu zdvihol ruky, zrejme pochopil, že svojím výberom slov nevyvolal práve láskyplnú reakciu.

„Myslím tým, že sa teraz Sonja odrazu zmenila zo škaredého káčatka na krásnu labuť…“

„Áno?“

„Možno s tým máš nejaké… Ako by som to povedal?“ Mykol plecami. „… konkurenčné problémy?“

„Konkurenčné problémy?“ Leonia začínala byť naštvaná. „Čo je toto za hlúposť?“

Otec sa natiahol za fajkou a začal si ju obradne napchávať tabakom. Táto téma mu bola evidentne nepríjemná. „Leo, ja sa veľmi nevyznám v dievčatách vášho veku a v ženách už vôbec nie, takže o čo ide?“

„O Nickyho.“

Martin Schiller s úľavou odložil fajku. „Ach tak.“ Usmial sa. „Je na tom zasa dobre, však? So Sonjou sme mali veľké šťastie!“

„Áno. Ale nejde len o Sonju, oci. Ja sa oňho starám presne tak isto, keď mám čas!“

„To predsa viem!“ povedal otec chlácholivo.

Aj tak je to nespravodlivé, že chváli stále len Sonju, keď Nicky robí pokroky, pomyslela si Leonia. Ale napokon, o tomto sem debatovať neprišla. Zhlboka sa nadýchla. „Oci, ja neviem, ako mám s Nickym hovoriť o mame… možno… možno si na ňu v budúcnosti nebude vedieť spomenúť.“ Prehltla a kŕčovito sa snažila potlačiť plač. „Ale keď mu ukážem fotografie z prázdnin, začne sa na mamičku pýtať. Čo mu mám potom povedať? Ešte tomu všetkému predsa vôbec nerozumie.“

Martin Schiller mlčky siahol po zapaľovači, zapálil si fajku a vyfúkol dym. Chvíľku mlčal a napokon ticho povedal: „Ani my tomu celkom nerozumieme, Leo.“

Zahalil ho oblak dymu a zdalo sa, že za ním skoro zabudol, že nie je sám.

Leonia vstala. „To nie je odpoveď na moju otázku, oci.“

Pozrel sa na ňu a pokrčil plecami. „Ja viem.“

Obrátila sa, pobrala sa ku dverám a zavrela ich tak ticho, ako to bolo možné.

Prvýkrát si uvedomila, že otca problémy natoľko zmohli, že jej nemôže pomôcť. Leonia si musela poradiť sama.

V nasledujúcich týždňoch si stále viac uvedomovala, o čo otcovi išlo, keď ju chcel poslať do internátnej školy. Martin Schiller sa obvykle vracal z kancelárie tak neskoro, že deti takmer nevidel. A keď bol niekedy doma, zahrabal sa na celé hodiny do stavebných plánov a lajstier vo svojej pracovni.

Išlo o nejakú súťaž: Ošumelé panelákové sídlisko na okraji Berlína sa malo prestavať a pozdvihnúť. Bol to obrovský projekt, o ktorý sa zrejme bili všetky známe stavebné firmy.

Aj keď sa Martin Schiller čas od času objavil v obývacej izbe, mal väčšinou v ruke odborný časopis alebo knižku. Znamenalo to, že nechce byt rušený, a Leonia to akceptovala.

Zvykla si, že všetko, čo sa týkalo chodu domácnosti, preberala so Sonjou.

Pani Lehmbergová k nim chodila dvakrát týždenne upratovať, tak ako predtým, a starý pán Wiegand zo susedstva vykonával mužské práce v dome aj na záhrade. Inak sa o všetko starala Sonja.

Aj keď pani Lehmbergová každý týždeň navarila a naplnila jedlom mrazák a Leonia by dokázala uvariť dobrý obed alebo večeru, prevzala v krátkom čase Sonja aj tieto úlohy.

„Sonja, viete, že varenie nepatrí k vašim povinnostiam,“ namietal Martin Schiller, kým si pochutnával na Sonjinom výbornom šunkovom nákype. „Pani Lehmbergová spoľahlivo dopĺňa zásoby každú stredu. Stačí, keď to hodíte na sporák alebo do mikrovlnky.“

Sonja odložila príbor a siahla po karafe s vodou. „Nechutí vám, pán Schiller?“ spýtala sa a doliala si. Vyhýbala sa mu pritom pohľadom.

„Preboha! To nie! Áno! Je to, prirodzene… vynikajúce. Úplne… úžasné!“

Leonii pripadalo otcovo koktanie pochabé. Napokon, Sonja mu položila úplne oprávnenú otázku. Otec býval niekedy naozaj pribrzdený.

Po jedle ho cestou do pracovne odchytila: „Oci, myslím, že by si mal Sonji jednoducho zvýšiť plat.“

Otec sa na ňu pozeral, akoby hovorila nejakou cudzou rečou.

„Keď je zamestnaná ako Nickyho opatrovateľka, a k tomu zvláda ešte celú domácnosť a chodí nakupovať a varí a perie, tak jej za to patrí viac peňazí, či nie?“

„Áno. Iste.“ Otec prikývol. „Samozrejme. Mal som na to prísť aj sám.“

Leonia sa obrátila, aby jej otec nevidel do tváre. Správal sa skutočne ako nejaký manžel z päťdesiatych rokov: čerstvo vyžehlená košeľa každé ráno preňho bola rovnakou samozrejmosťou ako dokonale uprataná obývacia izba, chutné raňajky a dobre zaopatrené deti. Že to všetko dá kopu práce, to mu zrejme vôbec nezišlo na um.

„Vďaka, Leo,“ povedal Martin Schiller roztržito a zmizol v pracovni.

„Leonia!“ vykríkla za ním.

Ešte sa musí naučiť správne ju oslovovať.

So vztýčenou hlavou odkráčala do svojej izby. Aj keď si to nechcela priznať, bola na seba celkom pyšná. V dôležitom bode konala ako dospelá a otec ju začal brať vážne. Sonja bude odteraz dostávať viac peňazí a ona, Leonia, sa o to postarala.

8

Jeseň tohto roku ukázala svoju lepšiu tvár. Reštaurácie a kaviarne mali až do neskorého októbra stoly na ulici alebo na terasách a vďaka teplu sa dalo vonku celkom dobre vydržať dokonca aj večer.

Po určitom čase sa stalo zvykom, že si v nedeľu večer vyšli vo štvorici do najobľúbenejšej talianskej reštaurácie Martina Schillera na Kollwitzstrasse.

Leonia sa niekoľkokrát pokúsila pozvať Maike, ale kamarátka sa vždy krátko predtým na niečo vyhovorila. Nebolo to tak, že by sa pohádali – práve naopak. Ale už sa spolu jednoducho nebavili ako najlepšie kamarátky. Pre Leoniu to bolo dokonca horšie ako búrkové mračná, ktoré sa medzi nimi museli občas vybiť. Tým skôr, že nevedela, ako taký stav ukončiť.

„Leo, musíš si objednať.“

Zľakla sa. Otecko sa na ňu významne pozeral.

Keď si vybrala gnocchi so šalviovým maslom a čašník im priniesol nápoje, pozdvihol Martin Schiller pohár a so všetkými si štrngol. Nickymu sa veľmi páčilo, keď mohol urobiť „ťuk!“ o otcov pohár s vínom, a chcel si po každom dúšku štrngnúť znova, ale Martin Schiller mal zrejme niečo na srdci.

Ach jaj, čo teraz príde? prebleslo Leonii hlavou. Len aby to nebola už zasa debata o jej päťke z matematiky. Bohužiaľ, dosiaľ nezmizla, navzdory pomoci Olgy Kernerovej.

„Navrhoval by som, aby sme pre Sonju zariadili mamičkinu izbu, čo povieš?“

Leonia skoro prevrátila pohár.

Dobre, Sonja bývala v hosťovskej izbe a tá bola naozaj malá. Ale vypratať mamičkinu izbu? To predsa otec nemôže myslieť vážne!

„Nábytok si, prirodzene, necháme. Zatiaľ ho dáme do pivnice,“ pokračoval Martin Schiller chvatne. „Možno ho neskôr budeš chcieť, až sa odsťahuješ z domova.“ A akoby jej čítal myšlienky, dodal: „Nemusíš sa tým zaťažovať. Postarám sa o všetko: o renováciu, o nový nábytok aj o ostatné.“

„Leonia, mne vôbec neprekáža bývať v hosťovskej izbe,“ povedala Sonja. „Ten nápad dostal tvoj otec a ja som mu ho nemohla vyhovoriť.“

Čašník Antonio im priniesol jedlo a Leonia mala chvíľku čas, aby si všetko nechala prejsť hlavou. To predsa nemôže urobiť, bola jej prvá myšlienka, ale potom sama seba napomenula: Nebuď decko. Mama sa už nikdy nevráti.

Zahryzla si do pier. Nechodiť do maminej izby a nechať všetko tak, ako to naposledy použila, by bolo priam bláznivé. Ako v tom starom čiernobielom filme: Zlá stará gazdiná nechá izbu zosnulej zámockej panej ako za čias jej života a urobí tak novej peknej svetlovlasej žene svojho pána zo života peklo. Ale nakoniec celý zámok aj so zlou gazdinou zhorí.

„Mňam!“ volal Nicky spokojne, keď priniesli špagety. Sonja mu ich nakrájala na malé kúsky.

Je k Nickymu taká milá, pomyslela si Leonia previnilo, a ty si hlúpa a malicherná a nedožičíš jej ani poriadnu vlastnú izbu.

„To je v poriadku,“ zamumlala a načiahla sa za príborom.

Otcovi evidentne spadol kameň zo srdca.

Sonja jej krátko stisla ruku. „Vďaka, Leonia. Viem, čo to pre teba znamená.“

Napriek tomu jej tá téma nedala pokoja.

Nasledujúci deň po tréningu porozprávala Maike o otcových plánoch.

„Napokon tvoju mamu sotva poznala,“ mienila Maike, „a pre Sonju je, prirodzene, fajn, keď dostane poriadnu izbu. Ale prečo sa napríklad nenasťahuje do tvojej izby a ty do tej mamičkinej?“

„Možno si myslia, že by som to nezvládla, že by ma to veľmi bolelo…“

„Obaja?“ popudene vykríkla Maike. „Čo to má znamenať? Vari tvoj otec všetko preberá so Sonjou?“

„Ide predsa o jej izbu…“ povedala Leonia a hneď si uvedomila, ako chabo jej námietka znie.

„V prvom rade ide o teba a o tvoje city. A o tvoju mamu, nie?“ vybuchla Maike. „A do toho nemá milá Sonja čo kecať!“

Leonia premýšľala. „Máš pravdu, ale na druhej strane…“

„Žiadne na druhej strane! Ak sa chceš do maminej izby radšej nasťahovať sama, musíš to povedať a milá Supersonja sa podľa toho bude musieť zariadiť. A tvoj otec tiež!“

Leonia odrazu nevedela, čo vlastne chce a čo nie. Možnože Maike robí taký rozruch len preto, že Sonju neznáša.

„Ty ju stále nemáš rada, však?“

„Čo to s tým má spoločné?“

„Len si myslím…“

„Je predsa úplne jedno, či ju mám rada. Chceš, aby sa nasťahovala do izby tvojej mamy alebo nie?“

„Ale áno. To je v poriadku…“ Leonia už nemala chuť ďalej o tom debatovať. Bola to pravda, v poslednom čase sa otec často radil so Sonjou namiesto s ňou. Ale Sonja sa predsa starala nielen o Nickyho, ale o celý dom. Mala vlastný účet na domácnosť, nakupovala, platila pani Lehmbergovej a pánu Wiegandovi, a keď sa niečo pokazilo, ako nedávno hriankovač, tak obstarala nový. „Nemôžem sa momentálne zaťažovať takými drobnosťami,“ vyhlásil vtedy otec. A Leonia musela priznať, že aj pre ňu bolo veľmi pohodlné, ak domácnosť perfektne fungovala, a keď prišla zo školy, našla tu vždy výborné jedlo.

„Ak chceš, vypraceme jej veci spoločne,“ navrhla Maike ticho a položila Leonii ruku okolo pliec.

„Aké veci?“

„Veci tvojej mamy. Myslím jej šaty a tak…“

Leonia cítila, že má v krku guľu, a vďačne prikývla. Odrazu tu zasa bola ich stará dôvernosť. Chytila kamarátku pevne za ruku.

9

Kimono ležalo v kufri.

Kufor Beate Schillerovej postavili na bielizník vedľa dverí, a už nikdy sa ho nedotkli.

Sonja prešla rukou po drahej látke a spomenula si na deň, keď prvýkrát zbadala nádherné ručne maľované žeriavy na svetlom hodvábe. V Söldene, v apartmáne vo veži, krátko predtým, ako do izby vrazila Leoniina kamarátka.

Už je to tak dávno. Pripadalo jej to ako celá večnosť.

Beate Schillerová bola celá bez seba. Hovorila o strate dôvery a o privátnej sfére. Veľké slová. Ale človek sa predsa nemôže ľudí len tak spýtať: „Ste šťastná? Milujete svojho muža, milujete svoje deti? Ktoré zo svojich detí milujete viac?“

Chcela si predsa iba urobiť obraz o žene, ktorá bola Nickyho matkou.

Vybrala kimono z kufra a podišla k zrkadlu. Keď si ho podržala pred sebou, aby videla, ako by jej pristalo, vystúpila z jeho záhybov vôňa jemného parfumu. Shalimar. Sonja ten flakón videla v Beatinej kúpeľni. Ťažká zmyselná vôňa sa ani trochu nehodila k športovo vyzerajúcej obchodníčke, ktorú poznala.

Vkĺzla do hodvábneho výtvoru ľahučkého ako pierko a zakrútila sa dookola.

Možnože Beate Schillerová nemala to kimono vôbec rada.

Možno si ho priviezla ako suvenír z cesty, na ktorú si už v skutočnosti vôbec nespomínala.

Sonja zavrela kufor. Kimono mala pod svetrom. Nadbytočné bezpečnostné opatrenie: Okrem Nickyho nebol doma nikto, kto by ju mohol vidieť.

Prišli remeselníci a vymenili tapety farby slonovej kosti za jemne ružové. Starožitný nábytok z čerešňového dreva starostlivo prikryli a odniesli do pivnice. Na jeho miesto nasťahovali modernú lakovanú súpravu pozostávajúcu zo skrine, písacieho stola, postele a políc.

Vymenili dokonca aj závesy: vlnenú lesklú zlatožltú látku nahradil červeno-zelený kvetinový vzor a jemné háčkované záclony. Izba sa premenila na nepoznanie.

Maike dodržala slovo a pomohla Leonii pri vyraďovaní Beatinho šatstva. Keď jej Leonia zavesila na krk medailónik v tvare srdiečka s rubínom uprostred, ktorý nosila Beate ako mladé dievča, nechcela Maike ten darček najskôr vôbec prijať.

„To predsa nejde, Leo…“ Chvatne sa opravila: „… Leonia.“ Maike bola zatiaľ jediná, kto si vzal dôsledne k srdcu Leoniino želanie, aby ju už neoslovovali Leo.

„Leonia, prosím! To nemôžem prijať.“ Maike sa márne pokúšala rozopnúť uzáver retiazky. „Raz by ťa určite mrzelo, že si sa toho vzdala.“

„Nechaj si to na krku, prosím. Mala si predsa moju mamu rada, alebo nie?“ Maike prikývla.

„Tak by si na ňu mala mať spomienku.“

Maike sa rozplakala a Leonia tiež, ale padlo jej dobre, že neplakala sama. Rozprávali si navzájom historky z osláv detských narodenín a podobné katastrofy, pri ktorých Beate svojím neotrasiteľným humorom zakaždým zabránila najhoršiemu a nakoniec sa vďaka nej zasa všetci zmierili.

Na záver siahla Maike po balíčku, ktorý im odovzdala polícia zo Söldenu. Boli v ňom šaty, ktoré mala Beate na sebe v deň nehody.

„To by som si chcela nechať,“ povedala Leonia rýchlo, keď sa Maike chystala hodiť balíček do vreca pre Červený kríž.

Maike zaváhala a pozrela sa na Leoniu pohľadom, akoby chcela povedať: „Nerob to.“ Ale Leonia bola pevne rozhodnutá.

Maike za ňou išla do jej izby, kde Leonia vybalila veci z papiera a opatrne ich naskladala do najspodnejšej police skrine. Odrazu sa zarazila.

„Kde je vlastne bunda?“ spýtala sa podráždene.

„Aká bunda?“

„Tá hnedá bunda s podšívkou zo škótskej kocky.“

Teraz si Maike spomenula: Bunda do každého počasia farby bielej kávy bola okrem obnosených menčestrákov jedným z najobľúbenejších odevov Leoniinej mamičky.

Maike sa zamyslela. „Medzi vecami, ktoré som dávala do vreca pre Červený kríž a do modrého igelitového vreca na odpadky, určite nebola. Všimla by som si ju.“

„Vôbec mi ju nedali,“ zamrmlala Leonia a išla k písaciemu stolu. Ležala tam obálka s fotografiami z prázdnin tak, ako ju tam položila pred niekoľkými týždňami.

Vytiahla fotografiu, ktorú urobila, kým Beate v to ráno pred nehodou vyrazila.

Maike sa jej pozerala cez plece: Beate mala na sebe bielo-žltú károvanú blúzu a menčestráky. Hnedú bundu si uviazala okolo bokov.

„Nevrátili nám ju,“ opakovala Leonia. „Ale prečo?“

Maike sa zhlboka nadýchla: Bolo jej evidentne zaťažko vysloviť, čo jej pripadalo zrejmé: „Leonia, pozri… možno bola tá bunda… celá od krvi. A preto vám ju nedali.“

Leonia zavrtela hlavou: „Mama nemala okrem niekoľkých odrenín žiadne vonkajšie zranenia. To nemôže byť ten dôvod.“

„Nejaký dôvod to mať musí. Ja by som si tým na tvojom mieste nelámala hlavu.“

Leonia mlčala: Nezniesla pomyslenie, že sa veci, ktoré mala mama na sebe v deň smrti, dostali do rúk niekomu cudziemu. Chcela mať šaty, v ktorých jej mamička naposledy zakývala a usmiala sa na ňu, len pre seba.

Prirodzene, bolo jej jasné, že na to nemá žiadny rozumný dôvod, ale predsavzala si, že tej veci s vetrovkou príde na koreň.

„Čo je toto?“ Maike objavila jednu zo snímok, ktoré Leonia urobila v barokovej kaplnke cestou do Umhausenu.

„Páni! Tá ale vyzerá skvelo!“

Uznalo si prezerala krivky kamenného anjela. Leonia sa nevdojak uškrnula. „To je zradný anjel, ktorý vraj privádza mužov o rozum.“

Maike sa zachichotala: „To dokážem pochopiť. Aj keď…“

„Čo?“

„Tie obrovské krídla musia pri sexe určite prekážať!“ Maike vystrúhala jednu zo svojich grimás, zamávala rukami a začala vydávať piskľavý zvuk.

Leonia sa smiala a o chvíľku na starosti s bundou zabudla.

Spomenula si na ňu zase až nasledujúce ráno.

„Sonja, vzala si si nejaké mamičkine veci?“

Sonjina tvár náhle stratila farbu.

„Myslím, či si ich preložila na iné miesto alebo tak,“ rýchlo sa opravila Leonia. „Nemôžem nájsť jej hnedú bundu, vieš?“

„Jej bundu?“

Sonja stála pri dreze a vymývala prázdny pohár od medu. Ruka sa jej začala triasť. Rýchlo siahla po utierke, ale Leonia si to všimla. Ohromene sledovala, čo svojou otázkou spôsobila. Ja som ale hlúpa, preletelo jej hlavou. Najradšej by si dala facku. Sonja si teraz musela myslieť, že ju podozrieva z krádeže. Ako vtedy v Söldene, pri tej neblahej príhode s Nickyho fotografiou.

„Ale, zabudni na to. Bol to len taký nápad,“ chlácholila ju. „Možno tá bunda vôbec nebola v balíku, ktorý nám dala polícia. Mám na nich číslo, zavolám im.“

„Áno, urob to,“ stručne povedala Sonja.

Leonia prikývla a obrátila sa na odchod.

„No asi to nebude mať veľký zmysel,“ pokračovala Sonja za jej chrbtom.

„Ako to?“

„Myslíš si, že si na to ešte spomenú? Napokon, je to už skoro pol roka. A možnože tú bundu tvoja mamička zabudla na Breslauerskej chate pred nehodou.

„Áno. To je pravda, to sa mohlo stať.“

„Tak vidíš.“ Sonja povzbudivo prikývla. Jej líca aj pery už zasa dostali farbu.

10

Pozbieraj sa.

Je to len večierok, nič viac.

Nič, čo by si nedokázala vydržať.

Otvorila svoju skriňu, aby pohľadala vhodné oblečenie. Martin na ňu priam naliehal, aby na tú narodeninovú oslavu išla. Musí mu urobiť tú radosť. Čokoľvek iné by vyzeralo čudne.

Čudne. Áno. Tak to hovorili aj dievčatá z triedy.

Sonja Franková je nejaká čudná.

„S nikým sa nekamaráti. Je stále sama,“ povedala učiteľka jej matke. „A najhoršie je, že nerozpráva. Pri Sonji človek nikdy nevie, na čom je.“ A obrátila sa k nej s predstierane starostlivým pohľadom.

Prisahám, že by si si to vôbec neželala vedieť, zajačala v duchu na prívetivú pani Simmankovú. Navonok však zostala úplne pokojná. Vedela, že sa tá vec vybaví sama od seba.

A tak to aj bolo.

Už tam jednoducho nešla.

Zostala doma a čakala.

Noc čo noc sedela v jeho hojdacom kresle a civela do tmy. Medzi ňou a slobodou za oknami viseli hrubé, vyblednuté ľanové závesy.

Idylické lovecké scény.

Ušité doma, s krivými lemami.

Ale potom stretla jeho a všetko sa razom zmenilo.

Vymanila sa zo svojej strnulosti, zložila z vešiaka tmavozelené nadýchané šaty so stojatým golierikom a položila ich na posteľ.

Keď Leonia v sprievode Sonje vošla do Maikinho bytu, po celom schodisku dunela hudba. Byt bol vyzdobený kopou krikľavo oranžových nafukovacích balónikov.

Maike bola už niekoľko týždňov v siedmom nebi. Jednak preto, že skutočne vyhrala majstrovstvá v lezení. A jednak preto, že sa zoznámila s istým Jacquesom Lewaldom a zamilovala sa doňho až po uši. Leonia svoju kamarátku ešte nikdy takúto nezažila! Naozaj bláznivo zamilovanú, s búšiacim srdcom a podlamujúcimi sa kolenami.

A tohto roku si od svojej mamy želala len jediné: naozajstný narodeninový večierok! Keď pani Hanemannová konečne súhlasila, bola Maike taká šťastná, že pozvala dokonca aj Sonju.

„Nemá inak žiadnych priateľov,“ vyhlásila žičlivo a Leonia s úľakom konštatovala, že Maike má úplnú pravdu. Začala už Sonju považovať za takpovediac rovnakú inštitúciu ako svojho otca. Ešte si nikdy neuvedomila, že pre mladú ženu v Sonjinom veku je mimoriadne neobvyklé, že nikam nechodí ani si nepozýva domov žiadnych hostí.

„To je super, že si prišla!“ Maike padla Sonji okolo krku a srdečne sa jej poďakovala za mäsové špízy, ktoré priniesla.

Leonia si nečujne vydýchla úľavou. Zlú náladu vo svojom okolí teraz nedokázala vystáť a bola veľmi rada, že tie dve konečne zakopali vojnovú sekeru.

Ona sama pre Maike zohnala skoro dvojmetrový vlnený šál. Originál zo sedemdesiatych rokov, zložený zo samých pestrých pletených štvorčekov. Maike milovala nápadné oblečenie a Leonia za takým kúskom sliedila po sekáčoch celé týždne.

„To je paráda!“ pišťala Maike. Potom Leoniu odtiahla do obývačky, aby jej predstavila svoj najnovší úlovok.

Jacques Lewald mal dvadsaťpäť rokov, pracoval ako maskér v televízii a navyše organizoval drahé semináre typovo orientovaného stylingu. Zdá sa, že sa fakticky vyzná, pomyslela si Leonia. Jacques vyzeral veľmi pôsobivo. Mal na sebe čiernu koženú bundu a purpurové tričko fanúšika akejsi kapely, o ktorej nikdy predtým nepočula. Najpozoruhodnejšie však bez debaty boli jeho krásne ústa. Keď sa smial, čo robil často a rád, odhalil perfektne tvarované biele zuby. Boli také nádherné, že ani nemohli byť pravé.

Nečudo, že sa doňho Maike zabuchla, pomyslela si Leonia. Ona sama o tieto vystylované typy nemala veľký záujem. Predstavila si Bena s dizajnérskym chrupom a umelo rozstrapateným účesom. To pomyslenie bolo naozaj hrozivé.

Na druhej strane musí výborný stylista určite za každú cenu vyzerať dobre. Len by to nemusel dávať tak silno na obdiv.

A tiež je príliš starý, pomyslela si Leonia. Ale potom sa sama okríkla. Napokon, dnes je vcelku jedno, či je žena staršia než muž alebo muž starší ako žena a ktokoľvek môže robiť čokoľvek s kýmkoľvek.

Maike bola jednoducho prešťastná a nevzdialila sa od Jacquesovho boku ani na milimeter.

Pred polnocou bolo všetko zjedené. Všetci tancovali. Sonja stála na okraji tanečnej plochy. Zelené úpletové šaty jej obopínali telo. Trochu ako u zradného anjela, preletelo Leonii hlavou. Od hlavy až po päty zahalená, ale práve preto hrozne sexi. A nejako… tajomná.

To, že Sonja nemala žiadnych priateľov, bolo naozaj čudné. Prečo si nikdy nevšimla, že Sonja nikam nechodí, maximálne na nákup alebo s Nickym do škôlky či do parku? Na ihrisku bolo predsa toľko matiek a otcov s deťmi. Zvláštne, že sa Sonja za všetky tie mesiace s nikým nezoznámila. Nedostávala ani žiadnu poštu z Rakúska, nikto jej nevolal.

Možno je príliš krásna, než aby bola skutočná… pomyslela si Leonia a priznala si, že také hlúposti človeku napadnú len po troch pohárikoch červeného vína.

Ako na zavolanie sa k Sonji prišuchtal Jacques s fľaškou chianti v ruke, aby jej dolial len napoly vyprázdnený pohár.

Sonja sa obzrela po Maike, ktorá práve predvádzala na tanečnom parkete poriadnu šou s Tevjem. Tevje si trochu pozornosti po Maikinom boku naozaj zaslúžil, veď jej výdatne pomáhal pri upratovaní a dovliekol všetky škatule s nápojmi až na štvrté poschodie.

Začula, ako Jacques vraví: „Ty si teda tá krásna staršia sestra Leonie, áno?“

Sonja sa usmiala. „Si blízko, ale nie úplne.“

„No, vážne sa na seba veľmi nepodobáte,“ mienil Jacques, kým jej dolieval víno, a hľadel pritom Sonji hlboko do očí.

Leonia sa vzdialila. Nemala chuť počúvať komplimenty, ktoré bude Jacques Sonji šepkať. A nielen preto, že boli zrejme na jej úkor.

Alex s Ninou tárali v kuchyni s Tinou, Rebekou a Paulom. Leonia sa k nim pridala.

Iba o pol hodiny, keď vyšla na balkón na čerstvý vzduch, uvidela Jacquesa so Sonjou znova. Držal ju okolo pása a šepkal jej niečo do ucha.

Leonia sa zľakla a rýchlo sa začala obzerať po Maike, ktorá, našťastie, nebola na dohľad.

„Nechcete ísť dnu? Tu vonku je predsa hrozná zima…“ začala váhavo. Vzápätí jej došlo, aký chabý výrok to bol: Kto sa pri teplotách pod nulou vytratí na balkón, rozhodne nechce byť rušený!

„Myslíme na niečo horúce,“ odvetil Jacques a pritiahol Sonju bližšie k sebe.

Leonia očervenela a poponáhľala sa späť k ostatným. Po chodbe jej prichádzala oproti Maike. Mala v náručí prázdne fľaše. „Nevidela si Jacquesa?“ spýtala sa.

Leonia predstierala záchvat kašľa, aby získala aspoň pár sekúnd. Keď povie áno a bude Maike rozprávať, že jej zbožňovaný práve v plnom prúde flirtuje na balkóne, bude to pre kamarátku koniec jej úžasnej párty.

„Poď.“ Položila Maike ruku okolo pliec a vtiahla ju do kuchyne. „Umyjeme riad, aby si ho všetci, čo priniesli nejaké jedlo, mohli vziať so sebou domov.“

Maike dala prázdne fľaše do prepraviek.

„Tak ako sa ti pozdáva?“ spýtala sa veselo.

„Pekný,“ povedala Leonia vyhýbavo.

Maike urobila grimasu a zasmiala sa. „Ty si ale nechápavá! Že vyzerá skvelo, to viem aj sama. Nepýtala som sa ťa, ako vyzerá, ale čo naňho hovoríš.“

Jej okrúhle oči nedočkavo žiarili a Leonia si odrazu pripadala hrozne staromódne. Prečo by sa Jacques nemohol rozprávať so Sonjou? Čo je na tom?

„Je… krásne tancuje a je naozaj… príjemný,“ vykoktala.

Cez Maikino plece videla, ako Jacques ťahá na parket zmrznutú Sonju, dáva jej ruky okolo pása a skrýva si tvár do jej zlatisto blond vlasov.

Musím nájsť nejaký dôvod, aby som odtiaľ Sonju vytiahla, pomyslela si Leonia a strčila Maike do rúk ťažkú keramickú misu. Len nech sa teraz, preboha, neotočí!

Ale Maike zrejme správne pochopila jej pohľad. Inštinktívne sa obrátila a Leonia ucítila, ako stuhla.

Potom Maike opatrne odložila ťažkú misu, išla k prehrávaču, stlačila kláves „skip“ a skrútila gombík hlasitosti na maximum. Páry od seba zdesene odskočili, keď po slaďáku začal hrať ohlušujúci beat.

Sonja odišla z parketu bez toho, aby sa za Jacquesom obzrela. Vzala si kabát.

„Ty tu ešte pokojne zostaň,“ povedala Leonii, s úsmevom zakývala Maike a zmizla.

11

Nasledujúci deň Maike chýbala v škole.

Leonia išla po vyučovaní k nej, aby jej dala domáce úlohy. Našla tam plačúcu kôpku nešťastia.

„Vyspala som sa s ním,“ vzlykala Maike a márne siahala vedľa postele po čistej papierovej vreckovke.

Leonia bežala do kúpeľne po nové balenie. Bola rada, že môže tú správu stráviť bez komentára. Nemohla Jacquesa vystáť. A bolo to v rozpore aj s ich dohodou. Aj keď Maike strašne rada flirtovala a tuľkala sa, dievčatá si navzájom prisahali, že prvýkrát sa vyspia až s tou pravou, veľkou láskou. A na pravú lásku asi treba niečo viac než len elegantné oblečenie a dizajnový úsmev.

„Vari to… nebolo fajn?“ spýtala sa Leonia opatrne. Nemala ani potuchy, aké pocity má dievča po prvýkrát, ale počula, samozrejme, že to môže bolieť.

Maike posmrkávala do vreckovky, ktorú jej Leonia podala, a natiahla sa za hrnčekom s kakaom stojacim na nočnom stolíku. Poriadne si odpila a potom si energicky utrela slzy. „Nebolo to fajn ani nič iné.“

„Ale… ako to?“ vyzvedala neisto Leonia. Aj o tom už počula. Že to pre samý stres môže prebiehať úplne neromanticky.

Trvalo celú hodinu, kým Leonia konečne pochopila, čo sa stalo: Jacques zrejme pred Maike priam básnil o Sonji. Aká je zaujímavá, elegantná a dospelá, a keď sa dostal až k jej záhadným, krásnym zeleným očiam, vrhla sa do toho Maike po hlave.

„Myslela som, že keď sa s ním vyspím, nebude ma už považovať za hlúpu pubertiačku…“

Leonia si zahryzla do pery. Ak si to o Maike myslel, potom to s tou veľkou láskou nebolo zasa také žeravé. Maike vytiahla zo škatule ďalšiu vreckovku. „Úplne stratil nervy!“ vyletelo z nej.

Začala Leonii rozprávať, čo sa stalo – prerušovane, medzi jednotlivými vzlykmi: Jacques jej zrejme urobil strašnú scénu. Keby vraj vedel, že je panna, dal by od nej ruky preč. Bolo od nej nehanebné, že sa hrala na skúsenú a rafinovanú!

„Ale… to si predsa vôbec nerobila!“ namietla Leonia.

„No,“ zaváhala Maike. „Jasné, že som mu nepovedala, že… že je to… prvýkrát.“

„Okej, to chápem, ale v čom je problém?“

„Povedal…“ Maike pomaly zasa našla hlas, „… povedal, že nemá záujem byť prvým mužom v niečom živote, že mu všetky tie ľúbostné drísty idú totálne na nervy a že nemá náladu zaoberať sa nejakou sentimentálnou pubertiačkou! Už to mám tisíckrát za sebou, povedal, nekonečne ma to štve. A potom odišiel.“

„A ty?“ Leonia nemala slov.

„Vidíš predsa: Ja som revala a revala a revala!“ posmrkávala Maike. „Pretože si pripadám strašne hlúpa! Ako som mohla byť taká sprostá a nahovárať si, že sa mi pri najbližšej príležitosti nepomstí?“

„Kto?“ spýtala sa Leonia.

Maike vykĺzla z postele a išla k obloku. „Si naozaj taká naivná alebo sa len robíš?“

Leonia nemala tušenia, o čom kamoška hovorí. Keď Maike tvrdohlavo hľadela z okna a mlčanie začalo byť neznesiteľné, podišla k nej a chlácholivo jej položila ruku okolo pliec.

„Nemôžeš sa tváriť, akoby sa nič z toho nestalo?“ spýtala sa ticho. „Ako keď človek pri lezení pokazí jednu trasu a začne zasa znova od začiatku?“

Maike sa mykla. „Niečo také môžeš navrhnúť len ty,“ osopila sa na ňu. „Robiť, že sa nič nestalo! U teba doma to možno tak funguje!“

Leonia naľakane ustúpila o krok nabok.

„Ako to myslíš?“

„Smieš trikrát hádať, prečo sa naša milá Sonja nechala od mojej mamy premeniť na očarujúcu bohyňu sexu!“

Leonia zmätene potriasla hlavou: „Čože? Ako to súvisí s tebou?“

„Tvoj otec je napokon tiež iba muž!“

Leonia si musela utriediť v hlave, čo vlastne počula. „Ty myslíš, že Sonja…“ nevdojak sa musela zasmiať. „Ty si úplne vážne myslíš, že otec nejako… stojí o Sonju? Ach, Maike, to je naozaj úplná kravina!“

Maike pokrčila plecami a tvárila sa smrteľne vážne. „Prečo by to bola kravina? Tá klamárska mrcha vie skvelo zahrať nevinného anjela. Tvári sa tajomne a láka na to chlapov!“

Aj Leonia zvážnela. Ich rozhovor sa uberal jednoznačne zlým smerom.

„Maike, prestaň s tým! Ja som to videla. Sonja nerobila vôbec nič. To tvoj Jacques balil Sonju, a nie naopak.“

„Ach, aj to si si všimla?“ Maike preskakoval hlas. „To je čím ďalej, tým lepšie! A prečo si mi nič nepovedala?“

„Nechcela som, aby si bola… smutná alebo… aby ťa to ranilo.“

„To sa ti teda úžasne podarilo.“ Maike si pritiahla opasok županu a bežala ku dverám.

„Maike, prosím…“ Leonia prosebne zdvihla ruky a márne sa pokúšala kamarátku upokojiť.

„Tá mrcha len čakala na to, kým sa mi bude môcť pomstiť za to, že som na ňu v Söldene žalovala! A ty sa jej ešte zastávaš?“

„Ale… Ja som len…“ Leonia sa pokúsila Maike objať, ale Maike jej ruku striasla.

„Na také priateľské služby sa ti môžem vykašľať,“ povedala chladne a otvorila dvere.

Leonia bola ako omámená. Mechanicky vyšla von. Kým sa stihla obrátiť, zabuchla za ňou Maike dvere.

12

„Musím s tebou hovoriť.“

Hneď ako sa vrátila domov, zaklopala Leonia na Sonjine dvere.

O pár minút zišla Sonja dole. Uvarila čaj a potom sa posadila ku stolu k Leonii.

„Čo sa deje? Vyzeráš naozaj hrozne.“

Leonia mala pocit, že musí strážiť Maikino tajomstvo a povedala Sonji iba to, že medzi Maike a Jacquesom je zrejme koniec. „A ona si myslí, že si Jacquesa naschvál…“

Ďalej sa nedostala, pretože Sonja vyskočila a okamžite ju prerušila. „Čo som mala robiť? Ako by sa tvojej kamarátke páčilo, keby som na jej večierku urobila poriadny škandál, lebo jej priateľ začal byť už po dvoch vetách dotieravý?“

„Je to pravda?“

„Veď si to sama videla! Napokon, ja som okamžite odišla, keď som videla, že ani na parkete nenechá svoje laby na pokoji!“

To bola pravda: Sonja tam nechala Jacquesa jednoducho stáť.

Leonia si vzdychla. Maike sa zrejme nedokázala vyrovnať s tým, že jej Jacques je klamársky, odporný frajer, ktorý balí každé len trocha atraktívne dievča. Podobných mužov je napokon celá kopa.

A tá druhá historka, tá o Sonji a jej otcovi, stojí aj tak úplne na vode.

Chlipkala čaj a premýšľala, ako má sformulovať to, čo jej leží na duši. Nakoniec pozbierala odvahu a spýtala sa priamo: „Povedz mi, prečo vlastne nemáš chuť sa s niekým spoznať?“

„Ako to? Poznám predsa vás.“

„No jasné. Ale… veď vieš, ako to myslím,“ opáčila Leonia váhavo.

Sonja išla ku kredencu po sušienky a postavila sa na špičky, aby dočiahla na dózu, ktorá stála úplne hore. Naaranžovala na tanier niekoľko druhov vianočného pečiva a postavila ho na stôl.

„Musíme využiť to, že Nicky spí. Keby to zbadal, začal by rev a všetko by zjedol ešte pred Štedrým dňom.“

Leonia si vzala vanilkový rožtek. Nevedela, ako má svoju otázku zopakovať, aby to nebolo trápne. Napokon, ju do Sonjinho súkromného života nič nie je. „Nechceš ísť niekedy na diskotéku alebo do divadla, či podniknúť niečo iné?“

„Diskotéky ma nezaujímajú.“ Sonja pokrčila plecami a intenzívne sa venovala vianočnému pečivu. „Ale s tým divadlom si to rozmyslím. Tvoj otec mi minulý týždeň navrhol, že ma niekedy vezme do opery, keď budú dávať niečo pekné.“ Vylovila z taniera škoricovú hviezdu a s chuťou sa do nej zahryzla.

Premiérové predplatné, preletelo Leonii hlavou. Otec bol ozajstný fanúšik opery, na rozdiel od mamičky, ktorá sa vždy cítila lepšie na rockovom koncerte. Ale aj tak s ním rada chodila. Bol to jeden z tých malých rituálov, ktorými ockovi ukazovala, že ho stále miluje, pomyslela si Leonia. Od jej smrti však otec nevyužil žiadny premiérový termín.

„Bolo by naozaj hlúpe nechať lístky prepadnúť,“ počula sa Leonia hovoriť. No v duchu si pomyslela: Prečo sa najskôr nespýtal mňa?

Na druhej strane, prečo by sa mala celé hodiny pozerať na silno nalíčených starých mužov, ktorí rozvláčne spievajú prsnatým ženám v nevkusných rozviatych šatách o svojich dobrodružstvách?

Možno mám so Sonjou naozaj – ako to otec vravel? – konkurenčný problém?

Predstavila si Sonju zavesenú do otca, ako sa v elegantných šatách vznáša vo foyeri Štátnej opery. Možno sa ňou chce aj trochu popýšiť.

So mnou do Štátnej nemôže, pomyslela si, ale kým mohla začať spriadať myšlienky obvyklým spôsobom a rozčuľovať sa, že má príliš jemné vlasy a dlhú bradu, statočne sa zabrzdila: Leonia Schillerová, prestaň s tým večným bedákaním! Síce nemáš vysoké sebavedomie, ale upadať do sebaľútosti je vážne nanič!

„Tieto musíš rozhodne ochutnať!“ Sonja jej pristrčila tanier a žiarivo sa na ňu usmiala. Mala skutočne neuveriteľne zelené oči.

Leonia sa zahryzla do medovníkového srdiečka a vzdychla. „Za krásu nikto nemôže!“ povedala, keď jej Sonja rozprávala príbeh zradného kamenného anjela. Čo ak sa všetky tie škaredé historky o krásnej žene obchodníka s drevom nezakladajú na pravde? Čo ak sú všetky len vymyslené? Zo závisti, zo žiarlivosti a nevraživosti? Pevne si predsavzala, že bude Sonju v budúcnosti chrániť. Predovšetkým pred ľuďmi, ktorí na ňu žiarlia.

A musela si priznať, že k nim patrí aj Maike. Leonia siahla po ďalšom pečive. Jacques je jednoducho a jednoznačne odporný frajer, ktorý Maike len využil! A nikto iný na tom nenesie vinu!

Vyzerá, akoby ju to zobralo.

Sonja sa dívala, ako Maike prebieha cez Postupimské námestie len pár metrov od semaforu, pred ktorým hneď v prvom rade čakalo jej auto.

Samozrejme, ona netuší, že som tu, pomyslela si pobavene. Veď moje auto ešte vôbec nepozná.

Maike bežala k autobusovej zastávke.

Mohla by som ju zviezť… chvíľku zvažovala výhody toho, že by si mohla s Maike pohovoriť osamote. Potom však ten nápad zavrhla a po stýkrát nasala vôňu, ktorú vydychoval nový voz: Úžasné!

Existoval prostriedok, ktorý sa volal Vôňa nového auta. Klamárski predajcovia ním striekali ojazdené autá. Ale toto bolo niečo celkom iné.

Toto malé biele žihadlo jej kúpil Martin.

„Sonja toho má toľko na vybavovanie, nemala by teda byť odkázaná na autobus a metro, nemyslíš?“ spýtal sa celkom mimochodom Leonie pri večeri.

Čo mu na to mala povedať? Nie, ja myslím, že Sonja by mala ďalej chodiť peši?

Martin urobil, čo považoval za správne.

Všetci rodičia robili, čo považovali za správne.

V dobrom i v zlom.

„Maike, takto to už predsa ďalej nejde!“ Leonia chytila Maike za ruku skôr, než mohla – ako v predchádzajúcich dňoch – jednoducho pozdraviť všetkých prítomných „Čao, ľudia!“ a zmiznúť v prezliekacej kabíne.

Išli do Rina.

Maike trvala na tom, že si len rýchlo vypije espreso.

„Sľúbila som mame, že jej pomôžem s maľovaním.“

„Ach jaj! Musíte po tej žúrke zrenovovať byt?“ spýtala sa Leonia a zasmiala sa.

Ale Maike zostala vážna. „Mama si zariadila druhú miestnosť na kozmetiku a zmenšila preto kadernícky salón. Dnes už, zdá sa, k holičovi nikto pravidelne nechodí.“

Ale áno, pomyslela si Leonia. Chodí, ale do podnikov, ktoré sa volajú Vlasové štúdio, Hair expert studio, Total hair look a podobne. Kadernícka profesia sa veľmi zmenila. Trvalá a natáčky už nie sú v móde. Mohla len dúfať, že pani Hanemannová so svojou kozmetikou stavila na správnu kartu.

Mirella im priniesla espreso a sicílsky dezert cassata.

Prípad pre Maikinu mamičku, blyslo Leonii hlavou: Dcéra už bezmála osemdesiatročných majiteľov kaviarne mala vlasy nafarbené na havraniu čerň, hore na hlave natupírované do výšky, a na tvári hrubú vrstvu tekutého mejkapu.

„Dlho ste tu neboli, povedala Mirella a dvihla obočie vyšklbané do tvaru lastovičích krídel. „Už ste mi chýbali.“

Leonia vzdychla. Mirella, v naškrobenej miniatúrnej bielej zásterke a čiernej sukni po kolená, bola pre žiakov gymnázia už tri roky inštitúciou. A kaviareň Rino v krásnom štýle z päťdesiatych rokov a s prastarým hudobným boxom sa pre Leoniu a Maike stala druhým domovom.

Leonia si bolestne uvedomila, ako veľmi jej chýbali spoločné výlety do tohto zeleno-modro-ružovo prúžkovaného sveta.

„Maike, myslím, že si robíš falošné predstavy o tom, aké máme so Sonjou vzťahy,“ začala opatrne.

Maike mlčala a uchlipkávala espreso.

„Sme teraz síce skoro členovia rodiny, ale to ešte zďaleka neznamená, že som voči nej…“ hľadala vhodný výraz, „úplne… nekritická.“

Maike detailne skúmala špičku svojej topánky.

„Lenže – keď som bola pri tom a videla som, že vôbec nič nerobila, a že ten tvoj hlúpy chalan sa na ňu prilepil ako kliešť…“

„… bola tvoja prvá a najlogickejšia reakcia snažiť sa rozptýliť moju pozornosť na tak dlho, kým z nej nebude celý hotový a neodtiahne sa s ňou vyobjímať na balkón, však?“

„Ty vieš, že to tak nie je.“

„Neviem vôbec nič. Viem len, že si mohla presne tak ísť za nimi rozptýliť jej pozornosť! Alebo Jacquesovu!“

Leonia zdesene mlčala. Maike mala pravdu. Prečo k nim jednoducho nešla a nepožiadala Jacquesa o ďalší pohár vína? A potom s ním nenadviazala rozhovor?

„Teraz, keď to hovoríš, tak…“ odpovedala váhavo. „Lenže…“

Maike pohojdávala nohou a pozerala sa von na ulicu mokrú od dažďa. Zrejme nebola ochotná Leonii pomôcť zaceliť trhlinu, ktorú utrpelo ich priateľstvo. Leonia si uvedomila, že začína pomaly zúriť. Veď predsa…

Veď predsa nie som Maikin dozor, pomyslela si nahnevane. A už vôbec nie som zodpovedná za to, čo vyvádza jej čudný milenec na nejakej párty! Tá téma jej začínala liezť na nervy. Maike môže byť vlastne rada, že sa toho nagélovaného frajera zbavila!

„No tak, Maike,“ povedala Leonia a položila priateľke ruku okolo pliec, „predsa nedopustíme, aby tá hlúpa historka rozbila naše priateľstvo.“

Maike ju striasla a siahla po šálke s espresom.

„To som nepovedala.“ Položila na stôl pár mincí a odišla.

„Problémy?“ spýtala sa Mirella. Aj po päťdesiatich rokoch mala neprepočuteľný akcent.

„Ani nie,“ odpovedala Leonia.

Nechcela o tom hovoriť.

13

Wiegandovci zo susedstva sa v predvianočnej snehovej fujavici sťahovali preč a domček po rodičoch prevzala ich dcéra Connie s manželom a dieťaťom.

„Byt v dome s ošetrovateľskou starostlivosťou,“ povedal pán Wiegand a striasol si sneh z huňatej čiapky. „Dvojizbový apartmán kompletne so všetkým. Fajn vec.“

On aj jeho žena si dali naozaj veľa práce, aby skryli, aké je pre nich ťažké navždy opustiť svoj domov.

„Môj zať vám pomôže so záhradou aj v dome s tými najťažšími prácami,“ sľúbil starý pán Wiegand na rozlúčku a Achim Köhler sa skutočne ukázal ako veľmi ochotný človek.

A s ním spoznali Schillerovci aj jeho rodinu: temperamentnú ženu Connie, ktorá obratom premenila garáž svojich rodičov na hrnčiarsku dielňu, a ich malú dcérku Milenu, ktorú volali Millie. Millie bola len o pár mesiacov mladšia ako Nicky.

V deň keď sa prisťahovali, Leonia spontánne vzala peknú misku z blšieho trhu, dala na ňu chlieb a soľ, a s Nickym v náručí išla privítať nových susedov.

Connie Köhlerová si nepoddajnú hnedú hrivu vyčesala hore na temeno, zakrútila a upevnila niekoľkými sponkami. Zdalo sa, že je pri všetkom tom sťahovaní a zariaďovaní úplne vo svojom živle. Priam sršala energiou.

Na chodbe ešte stáli všelijaké škatule a debny, ale obytná kuchyňa už bola zariadená obrovským stolom, starou vyrezávanou sedliackou lavicou a prútenými stoličkami.

Na jednej z nich ležal do klbka stočený tučný hrdzavo pruhovaný kocúr.

„To je Carlos. Je strašne starý a úplne hluchý,“ povedala Connie Köhlerová a dovolila Nickymu, aby si spiace zviera pohladkal. Kocúr otvoril jedno oko, so zívnutím vystrel prednú labku a spal ďalej. Nicky pišťal nadšením.

Connie vybrala z chladničky sirup z čiernej bazy, postavila pred Nickyho pestrý detský hrnček, a kým sa Leonia spamätala, pozvala ju a Nickyho bez veľkých rečí na večeru. Pri tej spomienke sa Leonia musela stále usmievať. Achim Köhler sa so svojou malou dcérkou objavil presne na večeru. Millie pokukovala po Nickym a Nicky po Millie. Potom sa k sebe obe deti pribatolili a od tej chvíle boli jedno telo, jedna duša. Leonii spadol kameň zo srdca, pretože od apríla mal ísť Nicky do škôlky a ona si už robila starosti, ako to bude zvládať. Nebol na deti zvyknutý.

Ale Millie si zrejme získala jeho srdce. „Snúbenci,“ poznamenal raz Achim Köhler zo žartu a to označenie im už zostalo.

Achim Köhler a Martin Schiller sa rozhodli rozšíriť medzeru, ktorá už aj tak zívala v živom plote, a na jar do nej vsadiť bránku. Tak sa mohli obe deti bez problémov navštevovať a hrať sa spolu.

Leonia mala nových susedov rada. Keď Nickyho priviedla, aby sa u nich hral, alebo keď ho vyzdvihla, vždy chvíľku zostala, aby si mohla pohovoriť s Connie. Rozprávali sa o všetkom možnom. Nič zvláštne ani prevratné, ale bolo jednoducho veľmi príjemné posedieť si s Connie v zimnej záhrade a napiť sa silného sladkého čaju z jej samovaru.

Je zvláštne, že z toho Sonja nemá radosť, pomyslela si Leonia. Je to predsa super, že si Nicky našiel kamarátku vo svojom veku.

„Vaša opatrovateľka je veľmi… rezervovaná, však?“ Connie tú vetu utrúsila len tak mimochodom, takže na ňu nebolo treba odpovedať. Napriek tomu mala Leonia pocit, že musí Sonju brániť.

Ale kým mohla niečo povedať, zdvihla Connie Köhlerová chlácholivo ruky. „Nie, nič sa medzi nami nestalo. Všetko je v najlepšom poriadku. Len som sa čudovala…“ Zarazila sa, zrejme hľadala správne slová. Nakoniec pokrčila plecami: „Jednoducho tomu nerozumiem. Mohla by byť predsa rada, že má pár hodín voľno. Ale či už ide o sánkovanie, vianočný večierok alebo o adventnú výstavu na radnici, kedykoľvek jej ponúknem, že vezmem Nickyho so sebou, odmietne.“

Celú noc nezažmúrila oka. Je úplne vedľa z vpádu cudzích ľudí do jej starostlivo chráneného malého sveta. Nikto nesmie rozbiť to, čo si musela tak tvrdo vybojovať. Nikto!

Sedela pri obloku a nervózne sa kolísala v hojdacom kresle. Objavila ten prastarý, zrejme dávno zabudnutý kus nábytku v pivnici, keď tam nosili zariadenie Beate Schillerovej. Martin Schiller ho pre ňu nechal nalakovať nabielo. Nové čalúnenie jej farebne ladilo so závesmi: červená a ružová. Keď cez ne vo dne svietilo slnko, zahaľovalo všetko do teplo ružového svetla.

Znova si spomenula na lovecké scény na matkiných prepratých ľanových závesoch.

Krivé lemy. Matke to bolo jedno.

Bolo jej zima a prešla ku skrini. V tme siahla po prvom kuse oblečenia, ktorý jej padol do ruky: hodváb a jemná vôňa Shalimaru!

Ruka sa stiahla späť.

Ale zasa: V túto hodinu aj tak nie je nikto okrem nej hore.

Vkĺzla do Beatinho kimona a po špičkách sa vkradla do Nickyho izby. Nočná lampička v tvare slonej hlavy vrhala na spiace dieťa slabé modrasté svetlo.

Sonja povytiahla prikrývku, ktorá sa zviezla nabok, a pohladkala Nickyho po svetlých, hebkých lokničkách.

„Nikto nám nespôsobí bolesť,“ zamumlala. „Nikto.“

Leonia si išla do kuchyne po pohár mlieka. Na poschodí začula nejaký hluk. Vybehla na chodbu a pozrela sa cez zábradlie nahor.

Okolo zašuchotal svetlý hodváb, akoby ucítila mamičkin parfum. Pozrela sa na kyvadlové hodiny vedľa šatne: pol štvrtej. V takú hodinu človek občas vidí veci, ktoré v skutočnosti neexistujú. Keď sa vrátila do svojej izby, počuteľne zavŕzgali parkety. Staré drevo, pomyslela si Leonia.

Musí tie svoje strašidelné predstavy zaplašiť.

14

A ko každý rok na štvrtú adventnú nedeľu sa u  Boulder Bears konala vianočná p á rty s malými darčekmi.

Na papieriku, ktorý si Leonia vytiahla z hrnca, stálo Laura . Darček nesmel stáť viac ako desať eur. A obdarovaný sa v  žiadnom prípade nesmel dozvedieť, od koho darček je.

Vybrala sa hľadať niečo, čo by sa mohlo páčiť dievčaťu s deravými čiernymi pančucháčmi, s piercingom v jazyku a v parašutistických topánkach, dievčaťu, ktoré tri zo svojich sedemnástich rokov prežilo na ulici a má za sebou odvykaciu kúru.

Po dlhom bezvýslednom hľadaní našla v jednom gotickom obchode zapaľovač v tvare draka chrliaceho oheň, zlacnený na 9,98 eur. To sa k nej hodí, pomyslela si Leonia. Laurin arzenál bohapustých nadávok bol totiž jedinečný, a keď sa rozzúrila, musel sa jej človek rýchlo pratať z cesty. Nerobilo jej problém ani prejsť do fyzického útoku.

Ale Laura priadla ako mačiatko a bola darčekom nadšená! Zlostný výbuch sa nekonal. „Páchne mi azda z  úst, či čo?“ spýtala sa s   úsmevom, keď si zapaľovač vyskúšala. Na odpoveď nečakala, ale vrhla sa vedľa Tevjeho na pohovku, ktorá stála v  klubovni. Majetnícky položila ruku na Tevjeho stehno.

Pozrime sa, Tevje teda svoj záujem preniesol z Maike na Lauru. A zjavne mal väčší úspech!

Leoniin pohľad preletel oproti k Maike. Vyzerala poblednuto. Blond vlasy jej z väčšej časti odrástli, zvyšok dostal matne zelený nádych.

Ich oči sa stretli, ale Maike sa rýchlo pozrela bokom a listovala v krikľavo farebnom, dva roky starom nástennom kalendári s nahými dievčatami, ktorý niekto daroval úbohému Paulovi. Pravdepodobne ako narážku na jeho ostýchavosť. Maike to zrejme pripadalo hrozne komické. Aspoň sa tak tvárila.

Leonia otvorila svoj balíček. Ležal v  ňom čínsky náramok pre šťastie: čierne kamene s  bielymi škvrnami. Prečítala si pribalenú ceduľku. „Obsidián ukazuje svojmu nositeľovi pravdu, ktorú nechce počuť. Rozpúšťa blokácie a úzkosti v duševnej aj fyzickej rovine a dopomôže k jasnému videniu reality.“

To mohlo pochádzať jedine od Maike! Leonia sledovala, či ju prezradí nejaká reakcia, ale Maike sa stále zaoberala tým hlúpym kalendárom a nevenovala jej pozornosť.

Ale možno to bolo úmyselné a jej záujem o pretŕčajúce sa blondíny bol len hraný.

Leonia si náramok navliekla a musela konštatovať, že sa k nej hodí. Často a rada nosila čierne veci. Možnože tomu, kto jej ho kúpil, vôbec nešlo o symboliku.

No či už náramok pochádzal od Maike , alebo nie, Leonia si predsavzala, že ho bude skutočne stále nosiť. Nie preto, že by verila, že nevinné polodrahokamy môžu spôsobiť osudové zmeny. Páčila sa jej skôr predstava, že sa zbaví niektorých nezmyselných obáv a nebude mať z ničoho strach. A už vôbec nie z pravdy.

Blížil sa Štedrý deň. Sonja vyzdobila celý dom jed ľovými vetvičkami, zlatými hviezdami a figúrkami Santa Clausa, napriek tomu u Leonie ani u jej otca nenastávala slávnostná nálada. Boli to prvé Vianoce bez mamy a Leonia by bola najradšej, keby 24. december vynechali, tak ako prázdniny na lyžiach, na ktoré rovnako nikto nemal náladu. Zimné hory by pripomínali všetky tie bezstarostné dni, keď bola ešte celá rodina pokope. Sonja odmietla ponuku, aby si cez školské prázdniny zobrala voľno a cestovala za matkou do Söldenu. Leonia nedokázala pochopiť, že chce radšej zostať v Berlíne. Tri dni pred Štedrým dňom prišla pohľadnica, na ktorej Magda Frankov á želala Schillerovcom požehnané Vianoce. „Bola by som vám vďačná, keby ste mi príležitostne oznámili, ako si moja dcéra počína,“ pripísala ešte Sonjina matka. Martin Schiller pohľadnicu pobúrene hodil do koša: „Čo si myslí? Sonja je napokon dospelá žena!“

Leonia mlčala. Zdalo sa jej celkom prirodzen é, že si Sonjina mamička robí o svoju dcéru starosti: Zo Söldenu do Berlína to bol predsa skok do celkom iného sveta. Ale „ako si počína“, to naozaj znelo, akoby bola Sonja u nich vo väzení alebo v  nejakom nápravnom zariadení.

Pani Frankov á dostala zdvorilé, nič nehovoriace želanie a Leonia s  otcom sa mlčky dohodli, že Sonji o trápnej požiadavke jej matky nič nepovedia. Napokon, Sonja si dala veľmi záležať, aby Nickymu vytvorila čo najkrajšie Vianoce.

Nebolo jednoduché preniesť všetky darčeky okolo rozblázneného malého chlapca do susedného domu: Achim Köhler si vypožičal kostým Santa Clausa aj s bielou bradou a bol ochotný rozdať darčeky nielen doma, ale aj u Schillerovcov.

24. decembra presne o pol šiestej sa objavil štýlovo aj so zlatou knihou, prútenou metlou a obrovským jutovým vrecom.

Nicky nadšene tlieskal a poskakoval po izbe: Santa Claus nezabudol na bager a k tomu ešte priniesol krásne drevené sánky! Potom vytiahol z jutového vreca malý plochý balíček a zvučným barytónom oznámil: „A toto mi pre teba, milý Nicky, pridal istý pán Ben z Emdenu.“

Leonia preglgla. To predsa nemôže byť pravda!

„A čože to tu máme?“ Santa Claus Achim vytiahol ďalší balíček. „Aha! Pre najlepšiu zo všetkých starších sestier tu pán Ben tiež niečo nechal.“

Podal Leonii pestro potlačené papierové vrecko a pokračoval v rozdávaní ostatných darčekov.

Ale Leonia ho už nedokázala poriadne sledovať. Keď jej po tvári stekala prvá slza, pomyslela si ešte, že by sa mala dať dokopy. Potom sa pridala druhá slza a ona sa odobrala – Santa Claus sem alebo tam – na toaletu pre hostí. Vrecko si vzala so sebou. Benov nápad bol neuveriteľný! Matne si spomínala, ako sa v jednom mejli zmienila, že ich nový sused im bude tohto roku robiť Santu. Ben si musel s priam detektívnou rafinovanosťou zistiť meno ich susedov po ľavej aj po pravej strane, s oboma nadviazať kontakt a potom poslať darčeky tomu správnemu.

Otvorila vrecko. Objavil sa doma vyrobený lezecký chyt v tvare srdca, krikľavo červený. Syntetická živica, pomyslela si Leonia a musela sa usmiať pri spomienke na prvý večer, vtedy na diskotéke, keď sa s Benom zoznámila. Maike si z nej uťahovala: „Umelá živica, to je fakt romantické“ – niečo také povedala vtedy posmešne.

V tomto okamihu mi skutočne nič romantickejšie nenapadá! pomyslela si Leonia.

„Kedykoľvek sa budeš chcieť kvôli niečomu chytiť za srdce, skús to s týmto, je prakticky nezničiteľné!“ napísal Ben na malú kartičku, ktorá sa hojdala za upevňovacou skrutkou chytu. A pod tým stálo: „PS: Až budem v Berlíne, pomôžem ti postaviť poriadnu stenu na lezenie!“

Leonia strčila srdce späť do vrecka, vyšla zo záchodu pre hostí a prebehla do svojej izby: Nikto nemusí vedieť, čo jej Santa Claus od susedov z Benovho poverenia daroval.

Vyzula si topánky, ľahla si vedľa Nickyho a ticho spievala pesničku, ktorú mal tak rád: Leť, chrústik, pokojne, tvoj ocko je vo vojne…

Dnes ockovia nemiznú raz a navždy na vojnových poliach, pomyslela si. Prinajmenšom nie tu, v Európe.

Dnes ockovia miznú jednoducho len tak.

„Leť, chrústik…“

Nicky sa obrátil na chrbát, zatrkotal čosi nezrozumiteľné a spokojne vzdychol. Potom jeho pravidelný dych prezradil, že zase zaspal.

Zostala ešte chvíľku ležať, tesne privinutá k nemu. Na krátky, cenný okamih si chcela nerušene vychutnať svoje prvé Vianoce s Nickym.

Pri stole jej prišlo takmer zle od ľaku.

Keď Martin chválil jedlo a chcel položiť svoju ruku na jej, podarilo sa jej tomu v poslednej sekunde zabrániť. Rázne vstala a utiekla do kuchyne.

Musí si s ním nutne pohovoriť. Vari si nevšimol, že Leonia už nejaký čas podozrievavo sleduje každý jej pohyb?

To nedôverčivé dievča ju zničí!

Takto to ďalej nepôjde.

Ešte nevedela, ako by sa to dalo vyriešiť.

Veď jej už niečo zíde na um.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .