Triler: V znamení vážky

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Mrazivé leto

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Zradný anjel

Triler: Dotyk smrti

Triler: Výkrik do tmy

Kathrin Lange

Triler: V znamení vážky– e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8. kapitola

Tri alebo štyri skladby pretancovali mlčky. Basy masírovali Kiminu bránicu a dostali ju do tranzu. Nevoľnosť síce zmizla, ale mala pocit, akoby jej v bruchu lietali motýle.

Po hodnej chvíli sa na ňu Lukas usmial a spýtal sa: „Nie si smädná?“

Kim si odfúkla vlasy z rozpáleného čela. „A ako!“

„Čo si dáš?“ Lukas pozoroval rad, ktorý sa vytvoril pred barom, a zvraštil čelo.

Kim zaváhala. Dala by si nejaký sladký koktail, ibaže večer takmer nič nejedla, takže mala prázdny žalúdok. Rozhodne sa nechcela opiť s Lukasom po boku. „Radler, ak majú.“

Lukas prikývol. „Počkaj tu. Hneď som naspäť.“ S tými slovami sa pretlačil na koniec radu.

Vzápätí za Kiminým chrbtom stála Sabrina. „Tak čo?“

„Ako to myslíš?“

„Ľutuješ, že si sem šla?“ Sabrina sa smiala od ucha k uchu a šibla pohľadom Lukasovým smerom. Ten sa práve o čomsi rozprával s chalanom, ktorý stál v rade za ním.

„Neľutovala som ani sekundu.“ Kim sa usmiala. Myslela to úprimne. Cítila sa naozaj skvelo.

Azda sa teraz konečne premení z cvoka na normálne dievča.

„Veď som ti to vravela!“ Sabrina ju chytila za ruku. „Objavila sa už Mária?“

Kim pokrútila hlavou. „Nie. Aspoň ja som ju zatiaľ nevidela.“ Celý čas mala oči iba pre Lukasa a na kamarátku si ani nespomenula. Teraz sa začala rozhliadať. Po Márii nebolo ani chýru, ani slychu.

„Ak príde, veľmi sa naštve,“ povedala Sabrina, no neznelo to znepokojene.

„Lukas sa jej páči, však?“ spýtala sa Kim.

Sabrina sa zasmiala. „A ako! Myslím, že nevie pochopiť, prečo sa zaujíma práve o teba.“

Veľmi pekne ďakujem! pomyslela si Kim, nahlas to však nevyslovila. Sabrina si pravdepodobne vôbec neuvedomila, čo práve povedala.

„Čo myslíš, kde...“ kým mohla Kim otázku dokončiť, objavila Sabrina ďalšie dve baby z ich triedy.

„Aha!“ zvolala. „Tam sú Andy a Tamara. Idem sa ich spýtať, možno budú vedieť, kde Mária trčí.“

„Dobre. Aj tak musím ísť na toaletu. Rovno sa pozriem, či nie je tam.“ Keďže rad pri bare sa hýbal veľmi pomaly, naznačila Lukasovi, že si odskočí. S porozumením prikývol.

Záchody boli v suteréne a viedlo k nim dlhé betónové schodisko. Ožarovalo ho bledomodré neónové svetlo a na stenách viseli plagáty kapiel, ktoré v podniku vystupovali. Už pri svojich predchádzajúcich návštevách v tomto podniku Kim uvažovala, prečo sú plagáty vyvesené práve pred toaletami.

Jej pohľad sa zastavil na obrázku metalovej kapely, ktorej členovia pred kamerou demonštratívne ukazovali svoje tetovania. Plno lebiek a drakov. Kim si mimovoľne celý plagát starostlivo prezrela.

Nijaké vážky.

Dobre.

Samozrejme, rad bol aj pred dámskymi toaletami. Na konci stáli dievčatá, ktoré Kim predtým videla pri bare. Musela sa postaviť priamo za ne.

„Hej!“ povedala jedna z nich. Vlasy mala krátke ako zápalky a čierne ako havran. Oči mala nalíčené tak výrazne, že vyzerala ako medvedík čistotný. „Ty si tu s Lukasom, však?“

Kimin pohľad sa stretol s jej vyzývavým, nepriateľským pohľadom. „No a?“

Čiernovláska sa uškrnula. „Iba tak.“ Chvíľu mlčala, potom sa na jej tvári objavil úškľabok. „Ako je možné, že sa zaujíma o takú nulu, ako si ty?“

Kim, ktorá bola na takéto situácie zvyknutá, sa milo usmiala. „Možno preto, lebo nestojí o také kozy, ako si ty.“

Čiernovláska prekvapene vyvalila oči.

„Ty si asi myslíš, že si úplne skvelá, však?“ zapojila sa do rozhovoru druhá dievčina. Mala krátke vlasy, vzadu kratšie ako vpredu. Žuvala žuvačku s takým elánom, že si Kim spomenula na kravy na horskej pastvine.

Tá myšlienka ju pobavila, preto odpovedala s vyzývavým úsmevom. „To závisí od okolností.“ Pritom si pomyslela: V porovnaní s vami zrejme áno. Spokojne konštatovala, že tie ich hlúpe komentáre jej vôbec nepokazili náladu.

„Keby som bola na tvojom mieste,“ ozvala sa znovu čiernovláska, „dala by som si pozor.“

„Na Lukasa,“ dodalo dievča so žuvačkou a vyfúklo bublinu, ktorá vzápätí praskla.

„Prečo?“ Kim si prekrížila ruky cez prsia. Začínalo jej to pripadať poriadne hlúpe. Keby nutne nepotrebovala ísť na záchod, kašľala by na ne a odišla by. Neostávalo jej však nič iné, len vydržať.

Čiernovláska sa znovu uškrnula. „Preto, lebo je to fakt naničhodník.“

Kim čo najľahostajnejšie pokrčila plecami.

„Raz sa pobil na školskom dvore,“ tvrdila čiernovláska. „Vtedy bol siedmak. Toho druhého potom museli zašívať. Mal dvanásť stehov.“

„Vraví sa, že svoju poslednú priateľku bil,“ pridala sa jej kamarátka.

Kim sa demonštratívne odvrátila. Také reči nemieni počúvať.

„Ty si určite myslíš, že tárame, ale prečo inak by sedel dva roky vo väzení?“

Rad sa zatiaľ o kúsok posunul a dievčina s krátkymi vlasmi vošla konečne dnu. Kim civela na dvere kabínky, za ktorými práve zmizla.

V úzkej miestnosti voňala levanduľa a dezodoranty. Kim si vzdychla a odľahlo jej, keď sa konečne dostala na rad a mohla sa vrátiť hore. Ani jednu z tých báb našťastie nikde nevidela. Zato na schodoch stretla chalana, s ktorým sa Lukas pred chvíľou rozprával pri bare.

„Ahoj!“ prihovoril sa jej.

Kim mu mávla a chcela okolo neho prejsť, no on jej to nedovolil. S nápadne nedbanlivým gestom si oprel ruku o stenu tesne vedľa jej hlavy. „Kam sa tak ponáhľaš?“

Kim vedela, že existuje jednoduchá a veľmi účinná metóda, ako ukončiť také balenie. „Za svojím frajerom. Čaká na mňa pri bare.“

Na tohto chalana však akoby to neúčinkovalo. „Tak ho nechaj čakať. Som si istý, že spolu by sme si užili oveľa viac zábavy.“ Jeho tvár sa čoraz rýchlejšie blížila ku Kiminej. Nepríjemne páchol alkoholom a niečím sladkým, zrejme nejakým energetickým nápojom. Predklonil sa ešte viac, takže Kim cítila jeho dych. Uhla pred jeho perami. „Daj mi pokoj!“ vyhŕkla. Srdce jej začalo biť ako splašené. Okolo nich prešli dve dievčatá, ale ani jedna z nich im nevenovala pozornosť. Kim sa za nimi zamračene pozrela. Ešte nebola natoľko zúfalá, aby niekoho požiadala o pomoc. „Nestojím o chválenkára, ako si ty,“ povedala, schmatla ho za zápästie a snažila sa mu odsunúť ruku.

On však do nej tlačil v protismere. „Nie?“ Znovu sa pokúsil Kim pobozkať, tentoraz ju pritisol k stene, aby nemohla uhnúť. Kim sa bránila, no jeho pery jej napriek tomu skĺzli po lícach a ušnom lalôčiku.

„Daj mi pokoj!“ Teraz vykríkla o niečo hlasnejšie v nádeji, že si ju všimne niekto z personálu a zasiahne.

Nikto však neprichádzal. Chalan pritisol Kim k stene ešte aj bokom, takže si pripadala ako pribitá. „Nerob drahoty!“ zvolal a znova sa ju pokúsil pobozkať.

Tentoraz sa však jeho pery Kiminej kože nedotkli. Prv než sa to mohlo stať, útočníka niekto schmatol a tresol ním o stenu.

„Povedala ti, že jej máš dať pokoj!“ Lukasov hlas znel pokojne, ale Kim v ňom cítila chlad, z ktorého jej na chrbte naskočili zimomriavky.

Chalan na Lukasa prekvapene civel. Potom zažmurkal, akoby videl dvojmo a len s námahou sa mu darilo zaostriť. „To je tvoja baba? Aha! No jasné! Mrzí ma to, kamoš!“ Zdvihol ruku, aby sa bránil proti Lukasovej pästi, ktorá sa mu hrozivo vznášala pred nosom. „V pohode! Už tu nie som.“

Prekĺzol popod Lukasovu ruku, vrhol posledný pohľad na Kim a uháňal hore tak rýchlo, že sa potkol o posledný schod.

„Idiot!“ kričal Lukas. Až potom si zrejme uvedomil, že má zdvihnutú päsť. Hľadel na ňu, akoby k nemu nepatrila, a potom ju rýchlo spustil. Pozrel sa na Kim a starostlivo sa spýtal: „Si v poriadku?“

Od úľavy sa jej roztriasli kolená a zhlboka sa nadýchla. „Áno, ďakujem.“ Potom sa musela usmiať. Zrazu ju zachvátil taký opojný pocit, akoby vypila priveľa alkoholu. Pritom si ešte ani len neodpila z radlera. „Prečo si mi teraz pomohol, ale predtým s Jonasom nie?“ spýtala sa.

Skúmavo sa pozrel na schody, no po opitom chalanovi nezostalo ani pamiatky. „Toto bolo niečo iné!“ vyhlásil. „Chcel ťa obťažovať.“

„Fakt?“ Kim potlačila chichot. „Naozaj by si mu jednu vrazil, keby neodišiel?“

Spomenula si na slová tej čiernovlásky. Ten druhý mal dvanásť stehov...

Lukas sa zamračil. „Poď! Dal som Sabrine naše poháre.“ Otočil sa a vyšiel po schodoch tak rýchlo, že Kim mala problém držať s ním krok.

Sabrina medzitým obsadila miesta pri jednom zo stolov rozostavených okolo parketu a usadila sa tam s celkom milým chlapcom, ktorý tiež chodil do ich školy a nosil vlasy zviazané do chvosta. Kim nevedela, ako sa volá, ale bolo zrejmé, že má o Sabrinu veľký záujem. Položil jej demonštratívne ruku okolo pliec a palcom jej prakticky nepretržite hladkal krk.

Sabrina už na Kim a Lukasa čakala. Tvárila sa napäto. „Čo sa stalo?“ spýtala sa, len čo si sadli.

Dídžej teraz púšťal pokojné balady, takže sa mohli baviť celkom normálne.

Kim si všimla, že Mária sa ešte vždy neobjavila. „Jeden idiot bol priveľmi dotieravý,“ vysvetlila Sabrine a úkosom sa pozrela na Lukasa, ktorý mal medzi obočím ešte stále kolmú vrásku. Jej pochabá otázka ho asi dosť rozčúlila.

Zovrela pery a siahla po pive, ktoré Sabrina doniesla k stolu. Nápoj bol chladný a veľmi dobrý, aj keď na Kimin vkus priveľmi horký. Napriek tomu vypila tri, štyri dúšky, aby nemusela nič vravieť.

Chalan s konským chvostom tiež mlčal.

„Čo piješ?“ spýtala sa Sabrina Lukasa a ukázala na jeho pohár.

„Kolu,“ odvetil stručne.

„To je mi jasné,“ pokračovala Sabrina, „ale čo je v nej?“

„Je to iba kola.“ Lukas mal zovreté pery, boli úzke ako čiarka, no pomaličky sa začínali uvoľňovať. Zachytil jeden z Kiminých neistých pohľadov a mierne sa na ňu usmial.

Kim spadol kameň zo srdca.

Pohodlne sa oprela. To, že Mária tu ešte stále nie je, ju znervózňovalo, a preto vybrala z kabelky mobil.

„Preboha!“ vyhŕkol Lukas. „Ten tuším pochádza ešte z doby kamennej!“

Bol to ten istý, ktorý vlastnila, keď Nina zomrela. Hoci ju s ním spájali hrozné spomienky, nedokázala si kúpiť nový. Ninin mobil, ktorý sa po vražde už neobjavil, bol rovnaký. Kúpili si ich spolu a Kim pripadalo, že je to posledné spojenie, čo jej so sestrou zostalo. Preto ho stále používala napriek tomu, že mal nedokonalý fotoaparát a nedali sa z neho posielať ememesky.

Kim sa uškrnula. „Hej!“ ohradila sa a urazene sa na Lukasa pozrela.

Lukas sa zasmial a Kim povedala: „Doba kamenná, taký úlet,“ odfúkla si ofinu z čela. „Pochádza totiž až z doby bronzovej.“

„To vidím,“ Lukas sa pozrel na displej a Kim naťukala Máriino číslo. Dvakrát to zazvonilo, potom sa Kimin mobil automaticky vypol.

„To je typické!“ zašomrala Kim. „Baterka je slabá, zabudla som ju nabiť.“

„Prečo si nekúpiš nový?“ spýtal sa chalan s chvostom. Mal jasný, čudne detský hlas, akoby ešte nemutoval.

Kim pokrčila plecami.

Dídžej teraz zaradil basové songy, a tak museli všetci hovoriť hlasnejšie. Lukas sa nahol tesne ku Kiminmu uchu. „Prečo nie?“ spýtal sa a dodal: „Pravdu!“

A tak mu porozprávala, ako si s Ninou kúpili rovnaké mobily. Chvíľu sa pohrávala s myšlienkou, že mu povie aj o poslednom Nininom telefonáte, ale radšej to neurobila. Ešte vždy mala výčitky svedomia, že ten hovor odmietla. Navyše, v nijakom prípade nechcela, aby si o nej Lukas myslel niečo zlé. „Jednoducho ho nedokážem vyhodiť,“ uzavrela a smutne sa usmiala. „Je to čudné, však?“

Lukas pokrútil hlavou. „Už som zažil aj čudnejšie veci.“

Kim sa otočila k Sabrine. „Skús to ty!“

Sabrine chvíľu trvalo, kým pochopila, čo od nej Kim chce. „Aha!“ povedala nakoniec, vytiahla mobil a zadala Máriino číslo.

Mobil zvonil dlho, no na druhom konci sa nikto neohlásil. Nakoniec Sabrina mobil zaklapla. „Nedvíha to,“ zakričala, aby prehlušila hudbu.

Dopili a šli znova tancovať. Asi o pol desiatej priniesla Sabrina všetkým ďalšie nápoje. Vtisla Kim do ruky druhé citrónové pivo a Kim ho prijala, hoci vedela, že by to radšej nemala robiť. Sabrina si dala už tretiu kolu s rumom a bez zábran sa maznala so svojím chlapcom. Čo je v porovnaní s tým druhá fľaša piva? Kim hodila všetky starosti za hlavu a odpila si pár dúškov.

Hlava sa jej točila, no nebol to nepríjemný pocit. Zvalila sa do jedného z kresiel, natiahla nohy a cítila sa tak sebaisto a úžasne, ako už dlho nie.

Lukas si sadol vedľa nej. V ruke držal novú kolu.

Kim mu pohár vytrhla z rúk a napila sa. „Naozaj je to len kola!“ začudovala sa sklamane.

„Veď som to vravel.“ Znova jej pohár vzal.

„Prečo nepiješ? Si tu autom?“ Predstava, že chalan, s ktorým je na rande, má už vodičský preukaz, ju vzrušovala.

Na jej sklamanie Lukas pokrútil hlavou. „Autobusom. Ako ty.“

„Prečo teda tá kola?“ Kim sa znova napila piva a rozhodla sa, že sa pokúsi dozvedieť o Lukasovi trochu viac. „Čo si robil v poslednom čase?“ spýtala sa. Z hrdla sa jej dral chichot, ale potlačila ho. „Dúfam, že si nebol vo väzení, ako tvrdia ostatní. Alebo áno?“ Spýtavo sa naňho pozrela spod ofiny.

Chvíľu sedel bez pohnutia. „Nie.“ Pokrútil hlavou, ale nič viac už nepovedal.

„No tak!“ naliehala a znovu sa napila. Fľaša už bola takmer prázdna a hlava sa jej krútila tak veľmi, až sa musela zaprieť nohami o zem, aby sa s ňou nezačal točiť celý svet.

Sabrina na chvíľu prerušila maznanie a zapojila sa do ich rozhovoru. „Čo sa deje?“

„Nechce mi prezradiť, čo v poslednom čase robil!“ posťažovala sa Kim. Zneli tie slová naozaj tak plačlivo? Taká opitá predsa vôbec nie som! Neisto si oblizla pery. Cítila, ako na nej spočinul Lukasov vážny pohľad.

Sabrina si všimla napätie, ktoré zrazu viselo vo vzduchu. V očiach sa jej zvláštne zalesklo. „Možno bol naozaj vo väzení!“ zamumlala. „Jonas tvrdil, že mu spravil monokel... A keď zistil, že ťa ten chalan obťažuje, tváril sa tak, že by som sa nečudovala, keby mu rozbil hlavu!“

Zatiaľ čo Sabrina tárala, Lukas sa zmenil. Zrazu tu sedel celý stuhnutý. Kŕčovito zvieral pohár s kolou, až mu zbeleli hánky. Zízal na Sabrinu pohľadom, v ktorom sa miešala zlosť so šokom.

„Čo je?“ bránila sa Sabrina. „Trafila som do čierneho?“

Kim jej položila ruku na plece, aby ju zastavila, no už bolo neskoro.

Lukas opatrne položil pohár na stôl, akoby sa bál, že sa rozbije. Potom pomaly vstal. Jeho pohľad spočinul na Kim. „Dostaneš sa domov sama?“ spýtal sa silene.

Kim prikývla. „Pravdaže!“ Bola zmätená a trochu vyľakaná. Čo sa to s ním deje?

„Dobre.“ Nepovedal už ani slovo, otočil sa a predieral sa pomedzi dav preč.

Kim videla, ako si pýta v šatni bundu, a keď mu ju vydali, dlhými krokmi sa pobral na odchod.

Sabrina civela pred seba, akoby sa jej Lukas vyparil pred očami. „Páni!“ zaúpela. „Čo to bolo?“

9. kapitola

Po Lukasovom náhlom odchode Kim okamžite vytriezvela. Bola taká sklamaná, že sa rozhodla odísť domov, hoci ešte nebolo ani desať hodín. Sabrina sa v jednom kuse bozkávala s tým svojím chalanom a už dosť dlho jej to liezlo na nervy. Krátko pred desiatou jej šiel predposledný autobus, a tak sa rozhodla, že pôjde ním. Kým hľadela z okna, nadávala si za hlúpe reči, ktorými zrejme Lukasa naštvala. Trochu sa však hnevala aj naňho. Prečo je stále taký tajomný? A čo ak je všetko, čo sa o ňom vraví, pravda?

Ukázalo sa, že vyliezť na strom je oveľa ťažšie, ako zliezť po ňom dolu, no Kim to nakoniec zvládla. Keď sa sunula oknom do izby, sťažka dýchala. Chvíľu ostala nehybne stáť, v dome však bolo ticho. Kim potichu otvorila dvere na svojej izbe a načúvala. Bola zvedavá, či je v obývačke zapnutý televízor. O takomto čase Sigurd väčšinou pozerá nočné správy, no dnes nebolo nič počuť. Čudné!

Žeby už spal? To bolo dosť nepravdepodobné, pretože Sigurd bol nočný vták a často pracoval do druhej či tretej po polnoci. Určite sedí v spálni s notebookom na kolenách a píše nejaký článok. Aspoň v to Kim dúfala. Prv než šiel spať, vždy ju chodil kontrolovať, akoby bola malé dieťa, takže by určite vedel o jej zakázanom výlete. Ticho dvere zase zavrela, potom rozsvietila a oblečená sa zvalila na posteľ. Jej pohľad spočinul na skrini. Nenechala ju predtým otvorenú? Viac však o tom nepremýšľala, jej myšlienky sa točili okolo Lukasa a jeho čudného správania. Aké tajomstvo ten chalan skrýva?

Po chvíli zadriemala, no z nepokojného spánku ju vytrhlo rinčanie skla. Otvorila oči a civela na strop, na ktorom lampa vytvorila zubatý tieň.

Vtom sa ozvalo ďalšie zarinčanie. Bol to krátky, ostrý zvuk a Kim konečne pochopila, čo ho spôsobuje. Niekto jej hádže do okna kamienky!

Rýchlo vyskočila, otvorila okno a vyklonila sa, no na trávniku nikoho nevidela. Chcela okno zase zavrieť, keď začula slabé: „Kim!“

Srdce jej poskočilo.

Bol to Lukas!

Znovu sa vyklonila, tentoraz o trochu viac, a vpravo pri plote rozoznala jeho siluetu.

„Idem dolu,“ šepla.

Nechala okno otvorené, vybehla na chodbu a zbehla po schodoch. Čo najrýchlejšie vkĺzla do topánok a vzápätí už bola pred domom. „Kde si?“

Srdce jej vzrušene búšilo. Koľko je asi hodín? Vtom zhasli pouličné lampy, čiže bolo pol jednej.

Kim stisla zuby. To minimum svetla, ktoré prenikalo von cez škáru vo dverách, jej veľmi nepomohlo. Všetko sa topilo v čiernočiernej tme. Otvorila dvere o trochu viac a zapla svetlo na stene domu. Bledá žltkastá žiara siahala do polovice trávnika. „Lukas?“

„Tu som.“

Jeho hlas zaznel takmer tesne pri nej, preto od úľaku slabo vykríkla. Lukas vstúpil do svetla lampy. Kim si pritisla ruky na ústa a takmer vykríkla znovu. Lukas bol popolavobiely. Sánku mal opuchnutú a červenú. Z hánok na ruke mu tiekla krv, a keď pristúpil ešte o kúsok bližšie, zacítila ostrý pach. Páchol alkoholom, akoby ho do seba lial celý večer.

„Čo sa ti stalo?“ vydýchla.

Namiesto odpovede sa prudko otočil, vrhol sa do orgovánového kríka a zmizol pod rúškom tmy. Nasledovali jednoznačné zvuky, ktoré Kim prezradili, že vracia.

Musela sa trochu premáhať, napokon však zišla zo schodov a prebehla cez trávnik.

Vo chvíli, keď k Lukasovi natiahla ruku a chcela sa ho dotknúť, sa vystrel. Utrel si pery a potom sa otočil. „Mrzí ma to,“ zamumlal. Brada sa mu triasla.

„Čo ťa mrzí?“ spýtala sa, no odpovede sa nedočkala.

Keď k nemu znova natiahla ruku, o krok cúvol. Lampa osvetľovala iba polovicu jeho tváre, zvyšok bol skrytý v tme.

Kim sa triasla od zimy.

„Kim?“ Sigurdov hlas vnímala ako záchranné lano.

„Som v záhrade!“ zavolala cez plece bez toho, aby Lukasa čo i len na okamih spustila z očí.

Sigurd vyšiel von a kráčal trávnikom k nim.

Lukas trochu vystrel plecia.

„Je všetko v poriadku?“ spýtal sa Sigurd a premeriaval si Lukasa od hlavy až po päty. Ak zaregistroval silný zápach alkoholu, nedal to ničím najavo.

Lukas nebadateľne prikývol.

Sigurd mlčky ukázal na pomliaždeninu na jeho čeľusti. „Toto by si si mal dať ošetriť,“ povedal chladne. „Vyzerá to zle.“

Lukas znovu prikývol, nespúšťajúc z neho pohľad. Pritom sa zapotácal ako tŕstie vo vetre. Pomaly sa otočil a zahľadel sa Kim priamo do očí. Predpokladala, že zopakuje slová, ktoré práve povedal, a znovu bude tvrdiť, že ho to mrzí, ale mlčal.

„Bude lepšie, ak teraz odídeš!“ prikázal mu Sigurd. Postavil sa tak, že keby chcel Lukas podísť ku Kim, musel by prejsť okolo neho.

Kim preglgla. Vzniknuté napätie jej pripomínalo situáciu, keď okolo seba v priveľmi malom výbehu krúžia dva tigre.

„Kim, ja...“ Lukas urobil krok, ale Sigurd nemal v úmysle pustiť ho k nej.

Schmatol Lukasa za ruku. „Povedal som, že máš ísť preč!“

Lukas sa potkol o koreň a padal Sigurdovi do náručia. Sigurd na to zrejme nebol pripravený. O krok cúvol, a tak ho Lukas strhol so sebou a obaja sa ocitli na zemi. Chvíľu sa strkali.

Sigurd vzápätí vyskočil na rovné nohy a pomohol vstať aj Lukasovi. Otočil ho k ulici. „A teraz padaj!“ zvolal výhražným hlasom.

Lukas sa obzrel cez plece na Kim. „Veď už idem. Dobre.“ Po čele mu stekala krv a hromadila sa mu na pravom obočí.

Kim sa vydesila. Lukas mal zrazu široký škrabanec tesne pod miestom, kde mu začínali vyrastať vlasy. Pozrela sa na Sigurdov indiánsky prsteň. Pravdepodobne ním trafil Lukasa do hlavy, keď naňho spadol.

Lukas jej venoval pohľad, ktorý spôsobil, že sa zachvela. „Prepáč, že som ťa zobudil,“ povedal nezvučne. Potom sa obrátil a šiel preč.

„Počkaj!“ zakričala za ním Kim. Lukas zastal uprostred trávnika. Bežala k nemu a ukázala na opuchnutú čeľusť. „Čo sa ti stalo?“

Bruškom palca si to miesto ohmatal a sykavo sa pritom nadýchol pomedzi zuby. „Dokážem to ovládnuť,“ šepol. „Sľubujem.“

Vzápätí zmizol v tme. Kim sa za ním vydesene a zároveň zmätene dívala.

Sigurd ticho zaklial, potom ju objal a jemne, ale rozhodne ju zatlačil naspäť do domu.

Za posledné dva roky Kim niektoré, no našťastie nie všetky nedele považovala za jedno veľké utrpenie. Zatiaľ neprišla na to, prečo daktorá nedeľa prebehne úplne uvoľnene, zatiaľ čo tá ďalšia je len nekonečný rad pochmúrnych hodín, počas ktorých jej myšlienky krúžia okolo jedinej témy. Okolo Niny.

Nedeľa, ktorá nasledovala po nevydarenej návšteve diskotéky, bude patriť k smutným dňom. To bolo Kim jasné, len čo sa včasráno prvý raz prebudila. Niekoľko minút počúvala švitorenie vtákov v záhrade a potom zase zaspala. Snívalo sa jej o Nine, o vlaku a o kábli okolo sestriných zápästí, ktorý sa náhle omotal o Kimine ruky. So zdeseným výkrikom sa posadila na posteľ a rozhliadla sa po slnkom zaliatej izbe. Potom znovu klesla na vankúš. Vstávanie odkladala najdlhšie, ako sa dalo, a z perín so zívaním vyliezla až po tom, čo jej Sigurd rázne zaklopal na dvere a vyhlásil, že je leňoch.

Vafle, ktoré pre ňu vlastnoručne upiekol, už boli dávno studené a chutili ako lepenka. Napriek tomu dve zjedla a odušu ich chválila. Hlava ju bolela tak veľmi, akoby do seba včera večer naliala najmenej tri koly s rumom a mala pocit, že namiesto jazyka má mŕtvu rybu.

Sigurd sedel oproti nej a pozoroval ju. Odľahlo jej, že nezačal hovoriť o Lukasovom čudnom výstupe, ale mlčky sledoval, ako do seba s obrovskou dávkou sebazaprenia pchá jeden hlt za druhým. „Nevyzeráš veľmi dobre,“ konštatoval, keď konečne odstrčila tanier.

Kim pokrčila nos. „To je od teba fakt milé!“

Sigurd sa usmial. „Potom by sme mohli...“ Prerušilo ho zvonenie telefónu z chodby.

Kim vyskočila ako namydlený blesk a bežala k nemu. Potešilo ju, že nemôžu pokračovať v rozhovore. Aspoň si nemusí vymýšľať, prečo nebude robiť to, čo sa jej Sigurd chystal navrhnúť. „Ferberová,“ ohlásila sa.

„Kim? Si to ty?“ spýtala sa pani Gottwaldová. Bola to Máriina mama.

„Áno,“ odpovedala Kim. „Mama je na rehabilitačnej klinike.“ Spomenula si, ako ju Johana už najmenej sto ráz napomínala, nech sa do telefónu hlási aj krstným menom. Ich hlasy sa totiž v poslednom čase čoraz väčšmi podobali, a to volajúcich často miatlo.

„Aha,“ hlas pani Gottwaldovej znel uštvane. „Volám kvôli... Nie je u teba Mária?“

Kim myklo. V prvom okamihu ju obliala horúčava, vzápätí jej zase bolo zima. Máriu nevidela od chvíle, čo ju včera večer Sigurd poslal preč. Ani si na ňu nespomenula. Pre tú vec s Lukasom na ňu celkom zabudla. „Nie,“ odvetila opatrne.

Pani Gottwaldová sa roztrasene nadýchla. „To je... Mária zmizla. Zistili sme to až dnes ráno, pretože chcela prespať u Sabriny. Volala som jej na mobil, ale má ho vypnutý. Preto som volala Sabrine, no Mária tam vraj nebola...“ Z jej hlasu bolo jasné, že bojuje so slzami.

Chlad sa zrazu rozšíril po celom Kiminom tele a dostal sa až k srdcu.

„Chcela... spať u Sabriny?“ Prečo, dočerta, nevyhlásila Sabrina včera večer poplach?

No nech si akokoľvek lámala hlavu, nespomínala si, žeby Sabrina vravela niečo o nejakom nocľahu. „To som nevedela,“ zamumlala.

„Bojím sa, že odišla z diskotéky s nejakým chlapcom,“ pokračovala pani Gottwaldová, ignorujúc Kiminu poznámku.

Kim mala pocit, že jej v žilách neprúdi krv, ale ľadovo studená voda. Chýbal jej vzduch. „Mária na diskotéke vôbec nebola,“ vysúkala zo seba slabým, piskľavým hlasom.

„Prosím?“ V hlase pani Gottwaldovej zaznela panika. „Ach, preboha!“ Ozvalo sa zašušťanie, akoby zakryla slúchadlo rukou. Potom Kim začula mumlanie. Máriina mama sa zrejme rozprávala s niekým ďalším. „Kim?“ spýtala sa nakoniec.

„Prosím?“

„Ak sa ti ozve, hneď mi zavolaj. Sľubuješ?“

Kim prikývla. „Samozrejme.“

„Nemáš poňatia, kde by...“

„Je mi to ľúto, pani Gottwaldová.“

„Áno. Rozumiem. Ďakujem, Kim. Zavolaj, dobre?“

„Hneď ako sa mi...“ Pani Gottwaldová zavesila uprostred vety.

Kim znelo v uchu tú, tú, tú označujúce voľnú linku. Zdesene civela na slúchadlo, ktoré držala v ruke.

Hánky na ruke jej zbeleli, a keď sa na seba pozrela do zrkadla vedľa skrine, skoro sa ani nespoznala, taká bola biela.

10. kapitola

Hoci Kim vedela, že je to úplne hlúpe, hľadala v pondelok ráno v škole Máriu. Včera sa jej niekoľkokrát márne pokúšala dovolať na mobil. Zopár ráz sa ešte rozprávala telefonicky s jej mamou, no nič nové sa nedozvedela. Gottwaldovci informovali políciu, ale tá nepovažovala za nutné okamžite sa zaoberať touto záležitosťou. Koniec koncov, Mária ušla z domu už viac ráz.

„Veď ona sa znova vráti,“ povedal policajt, s ktorým sa Máriina mama rozprávala. „Rovnako ako naposledy.“

Pani Gottwaldová z toho bola znechutená.

Kim predstierala súcit, ale v kútiku duše s tým mužom súhlasila. Kto môže vedieť, či Mária už zase neušla z domu?

Napriek tomu...

Keď Kim cez prestávku vošla do vestibulu a videla, že sa všetci správajú ako inokedy, pocítila panický strach.

Čo ak Mária tentoraz neušla? Čo ak sa jej naozaj niečo stalo, rovnako ako Nine?

Vtom pribehla Sabrina a vyrušila ju z jej desivých úvah. „Už si to počula?“

„Čo?“ spýtala sa Kim chladne a po chvíli dodala: „Myslíš to o Márii?“ Ešte stále sa na Sabrinu hnevala. Mohla predsa niečo podniknúť hneď v sobotu večer. Alebo aspoň niečo povedať.

Sabrina zalapala po dychu. „Nezačínaj ešte aj ty!“

Kim na ňu zazrela. „S čím?“

„Že som o tom mala niekomu povedať. Sama veľmi dobre vieš, aká je Mária nespoľahlivá. Jednoducho som si myslela, že si to rozmyslela.“

Kim sa snažila zostať pokojná. Spomenula si na chalana s chvostom. „Hm, a tebe sa to celkom hodilo, však?“

Sabrina očervenela. „Čestné slovo, Kim, nič sme spolu nemali. Ja...“

„Teraz nejde o teba, Sabrina!“ skočila jej do reči Kim. „Ide o to, že Mária zmizla!“

„Policajti vraveli, že sa čoskoro vráti. Ako vždy.“

Kim preglgla. „Dúfajme.“

Do vestibulu vošiel Lukas. Dnes nemal na sebe rifľovú bundu, ale rifle a tričko s dlhými vyhrnutými rukávmi. Okolo pravého zápästia mal úzky kožený náramok a vlasy mu viseli divoko do čela. Pomliaždenina na sánke hrala zmesou modrej a fialovej farby a tržnú ranu, ktorú mu spôsobil Sigurdov prsteň, už pokrývala chrasta. Vyzerá neohrozene, pomyslela si Kim. Ako pravý bitkár...

Znovu si spomenula na slová dievčat z diskotéky.

... naozaj poriadny naničhodník...

Napriek tomu jej srdce poskočilo od radosti, keď sa na ňu pozrel, hoci zároveň sa vynorili spomienky na udalosti z nočnej záhrady.

Z výrazu na Lukasovej tvári nevedela nič vyčítať.

Zalapala po vzduchu.

Sabrina si všimla, že jej Kim nevenuje pozornosť, preto sa otočila, chladne poznamenala: „Nebudem vás rušiť!“ a hneď zmizla za najbližším rohom.

„Ahoj!“ Lukas už bol iba dva kroky od nej. Sklonil hlavu, takže mu do očí padali vlasy. Potom znovu zdvihol zrak. Svetlé pramene mu zacláňali výhľad a zakrývali škrabanec na čele. „Je všetko v poriadku?“ Obe ruky mal napchaté v zadných vreckách riflí. Jeho sánka vyzerala zblízka ešte horšie ako z diaľky.

Kim pokrčila plecami. „Prečo by nemalo byť?“ Potom však vzdychla.

Lukas naklonil hlavu nabok a pozrel sa na Kim s nevyslovenou otázkou v očiach.

„Mária je od sobotného večera preč,“ hlesla.

„To dievča, na ktoré ste celý večer čakali?“ Lukas pristúpil ešte bližšie. Kim videla, ako mu vystúpili svaly na pravom predlaktí, iba na chvíľu, akoby zovrel ruku v päsť a zase ju otvoril. Cítila jeho vodu po holení.

„Je to moja kamarátka,“ vyhlásila. Ak teraz povieš niečo hlúpe, pomyslela si zároveň, ak povieš niečo ako: Ona sa zase objaví, tak je s nami koniec!

Lukas však nič hlúpe nepovedal. Zamumlal: „To je zlé.“ Potom sa zamyslel a dodal: „Boli jej rodičia na polícii?“

Kim prikývla a zopakovala mu, čo policajti povedali Gottwaldovcom.

Lukas sa zamyslel. „Hm. Obávam sa, že tak postupujú bežne, keď ide o ľudí, čo utekajú z domu.“

„Ty sa v tom nejako vyznáš!“

Uškrnul sa. „Niekoľko ráz som ušiel z domu.“

Vtom si Kim všimla, že sa na nich pozerajú. Skupina dievčat z paralelnej triedy stála pred teráriom s hlavami pri sebe a niečo si šepkala.

Kim sa chcela s Lukasom nerušene porozprávať. „Máš chvíľku?“ spýtala sa a ukázala bradou na hlavný vchod.

„Pravdaže.“ Premeral si ju. Plecia mu trochu poklesli a vytiahol ruky z vreciek. Kožený náramok sa mu tak tesne napol okolo zápästia, že vyzeral ako jemné tetovanie.

Ktovie, či tuší, čo sa ho chce Kim spýtať.

Šli spolu na školský dvor a postavili sa do rohu, kde ich niekoľko živoriacich kríkov chránilo pred zvedavými pohľadmi. Všetci si zrejme myslia, že sa šli bozkávať. V tejto chvíli to však Kim bolo jedno. Horúčkovito premýšľala, ako má Lukasovi čo najlepšie vysvetliť, čo od neho chce.

„Chceš vedieť, čo mal znamenať ten sobotný večer, však?“ pomohol jej.

Teraz si strčila ruky do zadných vreciek Kim. Jedným lakťom sa dotkla tehlovej steny. Podišla o krok bližšie k Lukasovi. Nepohol sa.

„Áno,“ prikývla.

Zamyslene si ohmatával podliatinu. Kim už len pri pohľade na to pocítila bolesť, ale on akoby nijakú bolesť nevnímal. „Je to trochu zložité...“

„Mám dosť času,“ povedala Kim, no zvonenie ju vyviedlo z omylu.

Lukas sa zhlboka nadýchol. „Ak to chceš naozaj vedieť, tak so mnou dnes poobede niekam poď.“

„Niekam,“ opakovala Kim ako ozvena.

Lukas sa usmial. „Chcel by som ťa niekomu predstaviť. A potom ti porozprávam o sebe, dobre?“

Kim zaváhala. Okolo nich sa vlieklo niekoľko oneskorencov. Zdalo sa, že sa nikam neponáhľajú. Ak okamžite neodíde, bude meškať na hodinu. „Povieš mi potom aj to, prečo si utekal z domu?“

Lukas vystrúhal kyslú tvár. „Ak chceš.“ Zdalo sa, že z toho sľubu nemá veľkú radosť, ale Kim si napriek tomu bola istá, že ho dodrží. Tentoraz jej povie všetko, čo chce vedieť.

Tá myšlienka ju trochu zahriala pri srdci. Pomaly prikývla. „Kde sa stretneme?“

„Dnes mám len šesť hodín. A ty?“

„Osem.“

Lukas sa zamyslel. „Takže končíš o pol tretej. Prídem po teba k vám domov o štvrtej, dobre?“

Zazvonilo druhý raz. Kim sa začínala matematika. Rýchlo prikývla, rozlúčila sa s ním a bežala naspäť do školy.

Prv než dobehla k hlavnému vchodu, obzrela sa cez plece. Lukas tam dosiaľ stál, napoly schovaný za kríkmi.

Po tvári mu preletel úsmev.

Krátko pred štvrtou Kim ešte zavolala pani Gottwaldovej. O Márii nevedeli nič nové. Neozvala sa, ani polícia nepodnikla nijaké kroky. Kim z toho bola frustrovaná a robila si starosti, ale tieto pocity rýchlo ustúpili do úzadia, keď sa pred domom ozval klaksón.

Našťastie, Sigurd nebol doma. Nemala náladu s ním diskutovať o tom, či môže ísť s Lukasom na výlet, alebo nie. Po tom, čo sa stalo v sobotu v noci, by jej to určite zakázal. Iba by sa znova pohádali. Takto to bolo oveľa lepšie. Ak bude mať šťastie, vráti sa domov skôr než Sigurd.

Znova sa ozvalo zatrúbenie. Kim schmatla sako a obula si balerínky, ktoré si kúpila iba pred týždňom. Opäť si spomenula na Máriu a uvažovala, kde teraz asi je. Keď však za sebou zabuchla dvere a uvidela Lukasa, zabudla na všetko ostatné.

Lukas sedel za volantom dosť starého červeného golfu. Stiahol okienko, ruku uvoľnene položil na jeho rám. Usmieval sa na Kim od ucha k uchu.

Ponáhľala sa k nemu a pritom si premeriavala auto. „Tak predsa máš vodičák!“ vykĺzlo jej. Znovu si uvedomila, že už má devätnásť.

„Nikdy som netvrdil opak.“ Lukas ukázal rukou na sedadlo spolujazdca. „Nastúp.“

Kim obišla auto, otvorila dvere a sadla si na zničené sedadlo. V aute cítila prach, prípravok na leštenie nábytku a trochu aj dym. „Pôjdeme ďaleko?“ spýtala sa.

Lukas zaradil jednotku. Zozadu sa k nim blížil tmavý mercedes, a tak ho musel pustiť. Až potom sa zaradil do riedkej premávky. „Asi štvrť hodiny.“

Kim sa oprela o sedadlo a započúvala sa do svojho vnútra. Nedesilo ju, že sedí v aute s Lukasom a že nevie, kam idú. Bolo to príjemné. Usmiala sa.

„Prečo sa smeješ?“ Lukas nespúšťal pohľad z cesty.

„Iba tak. To je tvoje auto?“

„Vlastne je otcovo, ale môžem ho mať vždy, keď chcem.“ Pri slove otec sa na Lukasovej tvári mihol tieň. Kim uvažovala prečo, ale nemala chuť vyťahovať ďalšie otázky. Radšej sledovala, ako vonku ubúdajú obytné domy a začína ich nahrádzať priemyselná zóna. „Kam ideme?“ spýtala sa.

„Počkaj!“ Lukas prešiel do druhého jazdného pruhu a odbočil doľava. Šli na vidiek.

Kim sa rozhodla, že si bude užívať jazdu. V žalúdku už znovu cítila šteklenie. Nenápadne pozorovala Lukasa. Šoféroval veľmi sústredene a nie prirýchlo.

„Ako dnes bolo v škole?“ ozvala sa, keď ticho začalo byť nepríjemné.

Pokrčil plecami. „Nuda. Peppa zase vykladala o tých svojich sedimentoch.“

Peppa bola nie veľmi lichotivá prezývka ich tučnej zemepisárky, ktorej najobľúbenejšou farbou oblečenia bola ružová a koníčkom mineralógia severného Nemecka.

„Ach bože!“ Kim sa musela usmiať.

Chvíľu nadávali na učiteľov a ich zvláštnosti, potom Lukas povedal vtip na adresu muža s neuveriteľne naježeným psom, ktorý stál na krajnici. Smiali sa a Kim cítila, ako sa nervozita v jej bruchu mení na šťastie. Jej pohľad padol na Lukasovu pravú ruku, ktorá spočívala na riadiacej páke. Mal dlhé a štíhle prsty, ruky pianistu – tak také ruky volala Johana. Kim mala ruku položenú na stehne, iba dvadsať centimetrov od Lukasovej dlane.

Prechádzali malou dedinou a Lukas musel zaradiť nižšiu rýchlosť. Kim sklamalo, keď potom opäť chytil volant. Ona sa ani nepohla. Vedela, že len čo budú mimo obce, Lukas zase zrýchli a bude musieť znovu radiť. Čo najnenápadnejšie posunula ruku bližšie k riadiacej páke.

„V tom dome som kedysi býval,“ povedal zrazu Lukas a vytrhol Kim zo zamyslenia. Myklo ju. „Prepáč, nechcel som ťa vystrašiť.“

„Nevystrašil si ma. Len som bola myšlienkami niekde inde.“

Krátko si ju premeral, potom sa znova zahľadel na cestu. „Jasné.“ Nespýtal sa jej, na čo myslela, a Kim dúfala, že si nevšimol, ako očervenela. Cítila, že jej horia líca.

Rýchlo odvrátila hlavu, aby sa poriadne pozrela na Lukasov starý dom, no už bolo neskoro. Zabočili a budova, na ktorú ukazoval – stará, niekoľkoposchodová škatuľa zo sedemdesiatych rokov dvadsiateho storočia –, zmizla z jej zorného poľa.

Ulica, do ktorej vošli, bola dláždená mačacími hlavami. Starý golf na nerovnej ceste drkotal a stonal. Lukas podišiel k parkovaciemu automatu na okraji vozovky a zastavil pod starou lipou. Zrejme boli v cieli cesty.

„Sme tu,“ povedal a otočil kľúčom v zapaľovaní. Motor stíchol.

Kim sa rozhliadla okolo seba. Väčšinou tam boli rodinné domy, iba na ich strane ulice, asi o dvesto metrov ďalej, sa týčila vysoká moderná budova zo skla a nažlto natretého betónu. Pred ňou bola malá trávnatá plocha. Na tabuli na trávniku bolo dúhovými farbami napísané: Ústav svätého Oskara.

Lukas vystúpil z auta. „Auto nemá centrálne zamykanie,“ upozornil ju. „Prv než zabuchneš dvere, musíš stlačiť gombík.“

Kim ho poslúchla. Stála na úzkom chodníku, cítila sa trochu stratená, a hľadela, ako Lukas prešiel ku kufru auta a otvoril ho. Prekvapene sledovala, ako vybral kyticu zabalenú vo fólii a knižku, ktorej názov sa jej nepodarilo prečítať.

Jej pohľad spočinul na opatrovateľskom ústave. „Ideme navštíviť nejakého chorého,“ konštatovala.

Lukas prikývol. Zrazu pôsobil rozpačito, takmer nervózne. Kim bola čoraz väčšmi napätá.

„Neboj sa,“ usmial sa na ňu. „Chcem ťa predstaviť svojej mame.“

Tváril sa, že si nevšimol, aká je Kim zmätená, a šiel k ústavu. Kim musela pobehnúť, aby stačila jeho dlhým krokom. Ponáhľala sa za ním a prešla popri pestrej tabuli. Písmená na nej boli ručne maľované a pôsobila živo a veselo, akoby označovala materskú školu.

Atmosféra vo vstupnej hale bola tiež veľmi príjemná. Aj tu bolo všetko žlté. Podlaha a pult na recepcii boli z bieleho mramoru. Recepčná ich pozdravila s profesionálnym úsmevom na perách. „Dobrý deň, Lukas,“ povedala. „To je milé, že ste znova prišli.“ O jeho poranenej tvári sa nezmienila ani slovíčkom.

„Dobrý deň, Anna. Dnes som so sebou priviedol aj návštevu.“

Recepčná sa na Kim milo usmiala. „Vitajte!“

Kim sa poďakovala, no držala sa v úzadí. Vyzeralo to, že Lukas to tu dôverne pozná. Zamieril rovno k výťahom v zadnej časti vstupnej haly. Stisol tlačidlo a potom mlčky čakali.

Kim sa cítila skľúčene, ale to zrejme bolo v tomto prostredí normálne. „Tvoja mama...“ začala opatrne. Chcela sa dozvedieť viac, kým pred ňu predstúpi.

Lukas sa k nej otočil. „Žije tu.“ Čeľusť mu stuhla do tvrdej čiary.

Kim preglgla. „Prečo?“

Lukas jej neodpovedal, lebo práve prišiel výťah. Dvere sa otvorili a Lukas vošiel do kabíny prvý. Kim ho nasledovala. Stisol tlačidlo druhého poschodia. Oddelenie neurológie, stálo na štítku.

Až keď sa zavreli dvere a výťah začal stúpať, Lukas odpovedal na Kiminu otázku. „Otec ju zmlátil tak, že skončila tu.“ Zrak mal upretý priamo pred seba. „Odvtedy sa tu o ňu starajú.“

Kim stisla zuby. Nevedela, čo má povedať, a tak jej odľahlo, keď výťah zastavil, otvorili sa dvere a ona mohla vyjsť z tesnej kabíny. Prešli sklenenými dvermi a pokračovali po chodbe, ktorá bola vymaľovaná rovnakou žltou farbou ako zrejme všetko v tejto budove. Oproti nim kráčala zdravotná sestra. Aj ona Lukasa pozdravila a oslovila ho krstným menom, no vykala mu rovnako ako Anna na recepcii. Na rozdiel od nej si však celkom otvorene a zároveň trochu prekvapene prezerala Lukasovu pomliaždeninu. Napriek tomu sa o nej nezmienila. „Dnes sme na tom veľmi dobre,“ povedala namiesto toho a ukázala na neďaleké dvere. „Pokojne choďte dnu! Mám dať tie kvety do vázy?“

Lukas sa jej poďakoval a podal jej kyticu. Čakal, kým nezmizla za rohom. „To bola sestra Barbara,“ vysvetlil ticho Kim. „Vždy sa identifikuje so svojimi pacientmi, preto vraví my.“ Uškrnul sa a chytil kľučku. Malá plastová kartička vedľa dverí prezrádzala meno ženy, ktorá tu ležala: Marianna Neumannová. Až teraz si Kim uvedomila, že dosiaľ nevedela Lukasovo priezvisko. Neumann.

„Si pripravená?“ spýtal sa.

Kim prikývla, hoci najradšej by odtiaľ ušla. I keď všade boli svetlé farby a veľké okná, ona sa cítila veľmi stiesnene. V duchu si kládla otázku, čo tu vlastne robí. Veď Lukasa iba teraz spoznala. Prečo ju chce predstaviť svojej chorej mame? A prečo ona netrvala na tom, že sa chce vopred dozvedieť, kam ju vezie?

Na poslednú otázku si okamžite odpovedala. Preto, lebo bola šťastná, že je s ním. Preto, lebo kým bol s ňou, bolo jej jedno, kam ju vezie.

Keď otváral dvere, lícne svaly mal napäté, ale v očiach mal vrelý svit. Tešil sa na mamu, to bolo viac ako jasné.

„Mami?“ Hneď za dverami zastal.

Nikto mu neodpovedal.

„Mami, priviedol som so sebou Kim, ako som sľúbil.“ Postavil sa nabok a naznačil Kim, aby tiež vošla.

Váhavo spravila niekoľko krokov.

Miestnosť bola príjemná a slnečná, no pestré obrazy na stenách a svetlý koberec nemohli nič zmeniť na tom, že to bola nemocničná izba. Stála tu obrovská nemocničná posteľ, v ktorej sa pacientka priam strácala. Pri pohľade na štíhlu, bledú postavu vo svetložltých vankúšoch Kim zovrela pery.

Žena ležala bez pohnutia, oči mala zavreté, ruky prekrížené na hrudi, ako mávajú mŕtvi. Spod prikrývky viedlo niekoľko hadičiek k monitoru vedľa postele, na ktorom blikali červené a zelené vlnité a zubaté čiary. Zvukový signál kontrolnej jednotky bol vypnutý, preto bolo v izbe ticho.

„Musíš ísť bližšie,“ pošepkal jej Lukas do ucha. „Je v kóme, ale dokáže vycítiť, že si tu.“

Keď rozprával, jeho dych ju hladil na krku. Po koži jej prebehli zimomriavky, tentoraz však oveľa slabšie než vtedy na diskotéke.

Dvere sa otvorili a do izby vošla sestra s kyticou. Vybrala ju z celofánu, dala do vázy a postavila ju na nočný stolík. „Váš syn vám priniesol frézie,“ vysvetlila Lukasovej mame. Hlas mala pomerne hlasný a zreteľný. „To máme veľkú radosť, však?“

Lukas mlčky stál a čakal, až sestra znova odíde z izby a zavrie za sebou dvere. Na linoleu bolo zreteľne počuť jej kroky. Kim počúvala slabnúci klepot a potom podišla o kúsok bližšie k posteli.

Takto teda vyzerá pacient v kóme, pomyslela si a bojovala s náznakom fascinácie, ktorú považovala za nevhodnú. Vlasy pani Neumannovej boli starostlivo učesané a rozprestreté okolo jej hlavy ako svätožiara. Tvár mala bledú, no nepôsobila choro, len veľmi vychudnuto. Vlastne vyzerala, ani keby spala. Jediné, čo sa na nej hýbalo, boli prostredník a prstenník na ruke spočívajúcej na prikrývke. Oba sa slabo pomykávali.

„To je Kim,“ povedal Lukas. „Spomínaš si na ňu? Už som ti o nej hovoril.“

Oba prsty sa znovu pohli. Kim poskočilo srdce radosťou. Lukas o nej rozprával svojej mame? Zdvihla k nemu oči a ich pohľady sa na chvíľu stretli.

„Priniesol som ti tú knižku, o ktorej sme nedávno vraveli.“ Lukas položil knihu na nočný stolík vedľa vázy s kvetmi. Teraz si Kim mohla prečítať názov. Bola to Rebeka od Daphne du Maurier.

Lukas si všimol, že Kim hľadí na obálku, a dodal: „Vždy keď som tu, niečo jej čítam. Však, mami?“

Nedočkal sa nijakej reakcie.

Ohryzok mu náhle silno poskočil.

Prečo je taká? chcela sa spýtať Kim, ale netrúfla si.

Lukas akoby vycítil, na čo sa chce spýtať. „Môj otec,“ vysvetľoval tichým, smutným hlasom a chytil pritom mame ruku, „je hnusný ožran a celé roky ju mlátil. Nemohol som s tým nič robiť.“ Oboma palcami jemne hladil chrbát maminej ruky a pokračoval: „A potom prišiel pred niekoľkými mesiacmi zase raz z krčmy opitý na mol a udrel ju svietnikom. Rozbil jej lebku, a tak skončila tu.“

Kim preglgla. Usilovne rozmýšľala, čo by na to mohla povedať. „Je mi to veľmi ľúto,“ hlesla nakoniec. Mala chrapľavý hlas. Druhá ruka Lukasovej mamy sa mierne pohla. Kim dlho nepremýšľala, siahla po nej a pevne ju uchopila.

Ruka pani Neumannovej bola chladná a veľmi hladká, to však Kim vnímala iba okrajovo. Lukasove slová ju veľmi zasiahli. Cítila, že sa červená.

Bleskovo uhla pred jeho pohľadom.

Ticho sa usmial. „Nemusíš byť v rozpakoch.“

Chvíľu obaja mlčali. Bolo počuť iba hlboký dych Lukasovej mamy a občas auto, ktoré prešlo po mačacích hlavách.

„V sobotu večer,“ pokračoval po chvíli Lukas, „som bol naštvaný kvôli tej hlúpej hádke na diskotéke. Keď som odišiel, nevedel som, kam mám ísť, blúdil som po uliciach a potom som zakotvil v jednom bare. Pil som. Veľa. A potom ma začal obťažovať jeden chlapík. Bol som opitý, a tak som naletel na tie jeho provokácie. Pobili sme sa.“ Lukas pustil maminu ruku a dotkol sa pomliaždeniny na sánke. „To som si zavinil sám!“ Hľadel Kim priamo do očí, no ona mala napriek tomu pocit, že tie slová adresuje skôr mame. „Prestal som sa ovládať. Niečo také sa mi už dávno nestalo. Predtým, asi v siedmej triede, som sa často bil. Odvtedy však už nie. Vždy som si myslel, že agresivitu, ktorú som zdedil po otcovi, zvládam, ale v sobotu som stratil nervy. Mrzí ma to. Bol som opitý. Preto som potom za tebou prišiel. Chcel som ťa uistiť, že to mám pod kontrolou, že nie som taký hajzeľ ako môj otec.“

Kim mlčky uvažovala o tom, čo jej Lukas práve povedal. Jeho otec sa bil, keď bol opitý. Na diskotéke pil Lukas iba kolu a ona si z neho uťahovala bez toho, aby vedela, čo mu tým spôsobí. Lukas nepil alkohol, lebo nechcel byť ako jeho otec! Teraz sa veľmi hanbila za to, že ho tak hlúpo provokovala. Líca jej horeli ešte väčšmi než predtým.

„Ja...“ Nedokázala slovami vyjadriť, čo sa v nej odohráva, a tak radšej zase zmĺkla. Nakoniec povedala iba: „Prepáč.“

Lukas sa usmial. „Vlastne som sa ti mal ospravedlniť ja, nie? Teraz už vieš aj to, prečo som dva roky nechodil do školy.“

Kim prekvapene zdvihla obočie.

Lukas sa pozrel na mamu. „Snažil som sa na ňu dávať pozor.“ Na chvíľu sa odmlčal. „Chcel som s ňou byť čo najviac, lebo otec bol vtedy nezamestnaný.“ Potom pokrčil plecami a sarkasticky sa usmial. „Myslel som si, že ju pred ním môžem ochrániť, ale, žiaľ, bol to úplne nesprávny záver.“ Položil maminu ruku naspäť na prikrývku a s unaveným gestom si odhrnul vlasy z tváre. „Po tejto veci si po otca prišla polícia. Odsúdili ho na tri roky väzenia. Tri roky!“ Zlostne si odfrkol. „O necelých tridsať mesiacov bude znova vonku a môže si ďalej žiť, ako sa mu zachce. A ona?“ Pozrel sa na matku a výraz na jeho tvári zmäkol, no oči mu ďalej vyžarovali hnev nad takou nespravodlivosťou. Nemaľoval sa, to teraz Kim videla. Len mihalnice mal pri korienkoch také husté a čierne, že to tak vyzeralo.

Kim sa znovu pozrela na pani Neumannovú. „Keď je ona tu a tvoj otec v ba... vo väzení, to žiješ celkom sám?“

Prikývol. „Náš byt mi zostal. Otec odložil trochu peňazí. Momentálne mi to stačí na život, a ak budem šetriť, zmaturujem skôr, než sa minú.“ Chvíľu hľadel pred seba prázdnym pohľadom.

Potom si vzdychol. „Teraz o mne vieš všetko, čo sa dá.“

11. kapitola

U Lukasovej mamy zostali asi dve hodiny, striedavo jej čítali a rozprávali sa. Počas spiatočnej cesty mlčali. Až keď Lukas zastavil auto pred Kiminým domom, otočila sa k nemu. „Ďakujem,“ šepla. Nebola si istá, za čo mu vlastne ďakuje. Či za to, že s ňou strávil popoludnie, alebo za to, že zmizli všetky pochybnosti, ktoré o ňom dosiaľ mala.

Usmieval sa. Zlosť na otca mu zmizla z očí.

Kim sa rozhodla trochu odľahčiť situáciu. „Čo povieš?“ spýtala sa a tiež sa usmiala. „Necháme ostatných, aby si mysleli, že si bol vo väzení?“

Lukas sa zasmial, no znelo to trochu neisto. „Prečo?“

Kim pokrčila plecami. „Len tak. Je to viac tajomné.“

Lukas chvíľu neodpovedal. „Prečo chceš, aby som bol tajomný?“ spýtal sa takmer pošepky.

Kim naskočili na chrbte zimomriavky. Teraz nesmieš byť zbabelá! napomínala sa. Potom sa odhodlala. „Len tak. Mňa všetci považujú za čudáčku, nuž som si myslela, že ďalší čudák by sa celkom hodil.“

Ako asi zareaguje? Kim zadržala dych, pretože Lukas opäť chvíľu mlčal.

Bola ako na ihlách. Pokazila práve všetko?

Vtom sa Lukas rozosmial. „Keď myslíš.“ Ešte sa o kúsok otočil, takže teraz sedel presne oproti nej. Kolenom vrazil do riadiacej páky, zaradená rýchlosť vypadla a auto poskočilo. Bleskovo zatiahol ručnú brzdu. Zaškrípalo to a auto okamžite zastalo. Lukas sa nepohol. Ruku mal iba niekoľko centimetrov od jej stehna.

Zachvela sa.

„Ďakujem, že si šla so mnou,“ povedal. Pozrel sa jej cez plece. „Mala by si ísť, zdá sa, že otec už na teba čaká.“

Kim sa obzrela. Sigurd naozaj stál pri okne a hľadel von. Keď si všimol, že bol odhalený, stiahol sa naspäť.

Kim vzdychla. „Nie je to môj otec.“ Nevedela, prečo to vraví, ale, koniec koncov, bola to pravda. Čaro okamihu pominulo, husia koža zmizla.

Kim položila ruku na kľučku a otvorila si dvere. Už bola napoly otočená, keď začula Lukasov hlas. Zimomriavky sa vrátili.

„Kim?“

Znovu sa k nemu obrátila.

Chvíľu váhal, no napokon sa predklonil. Prstami jej nadvihol bradu. Keď sa jej dotkol, akoby jej telom prešiel elektrický prúd.

„Ďakujem,“ zopakoval a jemne ju pobozkal na ústa.

Keď Kim vošla do domu, bola si istá, že Sigurd sa bude poriadne hnevať. Nemýlila sa.

Sedel za kuchynským stolom. Vedľa otvoreného notebooku ležala kopa novín a puzdro, v ktorom stále nosil najmenej tucet perfektne zastrúhaných ceruziek. Kim predpokladala, že pracoval, ale len čo vošla do kuchyne, zahľadel sa na ňu, no nevydal ani hláska. Nedala sa vyprovokovať k ospravedlneniu a aj ona mlčala, kým sa nakoniec nespýtal: „Zase doma?“

„Áno.“ Pozrela sa na prázdny sporák. Už bolo takmer pol siedmej a ona umierala od hladu. „Máme niečo na jedenie?“

„Nemyslíš si, že by sme sa mali najskôr o niečom porozprávať?“

Kim s povzdychom klesla na stoličku. „Hneváš sa na mňa,“ konštatovala.

„Prepáč, ale som si istý, že na to mám dôvod.“

Kim položila obe ruky na stôl. Sigurd zrejme práve písal e-mail. „Je to kvôli Lukasovi, však?“

Sigurd zdvihol ruky a otočil ich dlaňami nahor. Zvažoval svoje slová. „Nechápem, ako sa vôbec môžeš pýtať!“

„Je...“

„Na polícii ho dobre poznajú, Kim. On...“

Kim naňho zlostne zazrela. „Ty si okolo neho ňuchal?“ vyhŕkla oveľa hlasnejšie a agresívnejšie, ako plánovala.

Sigurd sa mykol a zatváril sa trochu previnilo. Ako uznávaný novinár mal veľmi dobré kontakty s niekoľkými policajtmi, no predovšetkým s množstvom policajných reportérov. Vždy tvrdil, že keby chcel, mohol by odhaliť tajomstvo každého človeka. Zrejme vôbec nepreháňal.

Kim mala sto chutí spýtať sa, čo presne o Lukasovi zistil, ale starý známy strach jej znovu priškrtil hrdlo. Nedokázala sa mu brániť inak, len tak, že okolo seba začala šermovať rukami. „To už je priveľa!“ zasyčala.

Sigurd sa oprel o stoličku. „Počúvaj, Kim,“ povedal ticho a prosebne sa na ňu pozrel. „Máš pravdu. Možno nebolo správne, že som to urobil bez tvojho vedomia, ale...“

„Presne tak! To, že si reportér, neznamená, že si môžeš všetko dovoliť!“

„Iba som si myslel... od tej veci s...“ Sigurd zmĺkol skôr, ako Ninino meno vyšlo cez jeho pery. Pravdepodobne si včas spomenul, čo nasledovalo, keď sa pomocou tohto argumentu pokúsil Kim odhovoriť od sobotnej návštevy diskotéky. Sťažka si vzdychol. „Skrátka sa o teba bojím, Kim.“

„Viem sa o seba postarať aj sama.“ Sigurd sa tváril skormútene a Kim sa trochu upokojila. „Lukas ma dnes vzal za svojou mamou,“ vysvetlila. „Žije v jednom...“

„... ústave. Viem.“ Sigurd si pošúchal oči. „Nerozčuľuj sa hneď. Aj to som zistil. Jeho otec ju zmlátil tak, že je teraz v kóme.“

Kim prikývla. Fakt, že pri Sigurdových rešeršiach vyšlo najavo to isté, čo jej povedal Lukas, ju svojím spôsobom upokojil. V hlave jej opäť vírili spomienky.

... museli ho zošiť dvanástimi stehmi...

... na polícii ho poznajú...

Oboma rukami si odhrnula vlasy z čela. Ešte pred chvíľou v aute o Lukasovi vôbec nepochybovala. Prečo to tak nemôže zostať? Vari naozaj musí vždy prísť ďalšia rana?

„Mal si ho vidieť, ako sa k mame správa,“ povedala. „Nie je to zlý človek, Sigurd.“

Pozrel sa jej do očí. „Pamätáš si, čo sme predtým vždy vravievali?“ zamumlal. „O hlave a o srdci?“

Na to si Kim veľmi dobre pamätala. Keď bola mladšia, Sigurd jej rozprával, aké to je, keď sa hlava a srdce hádajú. Vtedy tvrdil, že najlepšie je, ak sa človek riadi srdcom.

Dnes mal však zrejme na mysli niečo iné. Odkašľal si. „Existujú situácie, Kim, keď je lepšie dôverovať vlastnej hlave.“

Kim sa dvakrát zhlboka nadýchla a vydýchla. „A toto je jedna z takých situácií?“

„Myslím si, že áno.“

Prečo Lukasa vyšetrovala polícia? Tá otázka sa jej zabodávala do mozgu ako dlhá ostrá ihla. Už-už sa chcela Sigurda spýtať, čo presne zistil, potom sa však rozhodla, že to nespraví. To, čo je medzi ňou a Lukasom, si nedá nikým pokaziť. Bude Lukasovi dôverovať. Už len preto, lebo doteraz to pri žiadnom chalanovi nedokázala. Namáhavo sa oprela o dosku stola a postavila sa.

„Myslím, že som dosť stará na to, aby som sa dokázala rozhodnúť sama,“ vyhlásila ticho.

Sigurd dlho sedel bez pohnutia. Potom prikývol. „Dúfajme.“ Napokon sa premohol: „Nebude ti prekážať, ak si na večeru objednáme pizzu?“

„Nie.“ Kim sa pozrela na monitor. Newsweek stálo ako adresa odosielateľa e-mailu. „Máš dosť práce, však?“ Dúfala, že Sigurd sa chytí novej témy a odľahlo jej, keď to aj spravil.

Rozžiarili sa mu oči. „Pred chvíľou som dostal e-mail,“ povedal. „Newsweek kúpil môj článok o ruskej mafii. Mal by vyjsť ešte tento mesiac.“

Kim ignorovala škvŕkanie v žalúdku a zase si sadla. „Ruská mafia?“ spýtala sa. Nemala ani poňatia, čo je to za článok.

Sigurd zavrel notebook. „O tom nemôžeš vedieť. Pracoval som na ňom celý posledný rok.“ Malo to znamenať: Keď ma opustila tvoja mama. Kim zovrela pery.

„Je to dlhý článok o Igorovi Stojkovi, ktorý falšoval dokumenty. Roky pracoval pre ruskú mafiu a až pred niekoľkými mesiacmi od nich odišiel. Dovolil mi, aby som exkluzívne napísal o jeho práci.“ Sigurd sa blažene usmial. Kim pochopila, že Lukasa definitívne pustil z hlavy. „Dozvedel som sa neuveriteľné veci, Kim. A teraz to vyjde v Newsweeku! Možno za to dostanem Pulitzerovu cenu!“

Pulitzerova cena je pre novinára to isté, čo Oscar pre herca. Sigurd sníval o tom, že ju jedného dňa dostane.

Teraz si prekrížil ruky na temene a zasnene vzdychol. Pôsobil ako mačka, ktorá práve zožrala kanárika.

„To je úžasné, blahoželám ti,“ povedala Kim a vstala, lebo na chodbe práve zazvonil telefón, „ale som hrozne hladná.“

To Sigurda opäť vrátilo na zem. Zamyslene pokrčil nos. „Nevieš, kde je leták z pizzerie?“

„Nie.“ Kim bežala k telefónu. Zdvihla ho po štvrtom zazvonení. „Ferberová.“

Bola to Sabrina. „Ahoj, to som ja. Vieš niečo nové o Márii?“

Kim zaplavili výčitky svedomia. Za celé popoludnie si na svoju priateľku ani raz nespomenula. Okamžite sa vrátili pochmúrne predtuchy. Zdvihol sa jej žalúdok. „Bohužiaľ, nie,“ hlesla.

„Celá tá vec ťa pekne ničí, však?“

Na linke zapraskalo.

Kim chvíľu civela pred seba. „Ani neviem. Teba nie?“

Sabrina s odpoveďou niekoľko sekúnd váhala. „Ešte vždy si myslím, že len ušla z domu.“ Ani zďaleka to však neznelo tak presvedčivo ako ráno. Kim v jej hlase počula otázku. Sabrina dúfala, že Kim jej teóriu potvrdí.

Kim sa rozhodla potešiť ju. „Zrejme áno.“

„Mobil má stále vypnutý. Možno proste nechce, aby ju našli. Myslíš si, že si o ňu máme začať robiť starosti?“

„Neviem, veď už viackrát bola nezvestná.“

Sabrina vzdychla. „To síce hej, ale nikdy nebola preč dlhšie ako dva dni.“

Kim to už nevydržala. „Čo chceš odo mňa počuť?“ rozkričala sa na priateľku. „Že všetko bude zase v poriadku? Že sa Márii nič nestalo? Neviem, kde je, Sabrina!“ Poslednú vetu zakričala tak hlasno, že vydesila aj seba.

Sigurd vystrčil hlavu z kuchyne a prekvapene sa na ňu pozrel. V ruke držal leták z pizzerie.

Kim sa mu otočila chrbtom. „Môžeme len dúfať, že sa čoskoro zase objaví,“ dodala miernejším tónom.

Sabrina smrkla. „Jasné. Čo budeš robiť večer?“

„Úlohy. Poobede som nemala čas.“ Kim si spomenula na Lukasa a cítila, ako sa jej zdvíha kútik úst v úsmeve. Šteklenie v žalúdku sa vrátilo a zahnalo všetky temné myšlienky.

„Tak dobre. Uvidíme sa zajtra ráno.“

Kim zavesila a chcela vrátiť telefón do nabíjačky, ale Sigurd sa za ním natiahol. „Pizza funghi ako vždy?“ spýtal sa.

Kim mu bola nesmierne vďačná, že sa nevypytuje na jej rozhovor so Sabrinou.

Prikývla. Bolo jej jedno, čo objedná, lebo chuť na jedlo ju už prešla.

Kým čakali na pizzu, zavrela sa Kim vo svojej izbe, kde sa chcela venovať chýbajúcim úlohám. Nevedela sa však na ne sústrediť. Matematické príklady sa jej rozplývali pred očami a striedali ich desivé spomienky. Fotografia Niny s vážkou na tvári. Jej zápästia zviazané káblom. A potom Máriina smejúca sa tvár.

Máriine nahrubo nalíčené oči. Jej posmešný hlas.

„Musíš sa ponáhľať. Sabrina na nás už čaká,“ vravela.

Mária. Stále znova. Mária. Mária. Mária.

Kim si oprela lakte o písací stôl a zaborila si tvár do dlaní.

Potom to skúsila ešte raz, ale keď ani tentoraz nenachádzala v stĺpcoch čísel v učebnici nijaký zmysel, vzdala sa. Ľahla si na posteľ a z police vytiahla Ninin denník.

Báseň bola pre ňu rovnako záhadná ako už toľko ráz predtým.

Zabi ma nežne, môj najdrahší.

Kim zamrazilo.

Zo zadumania ju vytrhlo zvonenie mobilu. Keď sa vrátila zo školy, dala ho na nabíjačku, pretože batéria bola zase vybitá, a potom ho tam zabudla.

Teraz ho chytila a pozrela sa na telefónne číslo na displeji. Nepoznala ho, no napriek tomu hovor prijala.

„Haló?“

„To som ja.“

Lukas!

Roztriasli sa jej kolená.

„Ach. Ahoj!“

„Podľa tvojho hlasu by som povedal, že som ťa zobudil,“ povedal pobavene.

„Čože? Nie.“ Kim odložila denník. „Robila som si úlohu z matiky.“

„Aha.“

„Odkiaľ máš moje číslo?“ spýtala sa Kim.

Tlmene sa zasmial. „Od Sabriny. Nejaký čas trvalo, kým som ju spracoval natoľko, že mi ho vyklopila.“

Na linke zapraskalo. Chvíľu obaja mlčali a Kim sa nepokojne mrvila na posteli. Mala by sa Lukasa spýtať na to, čo vravel Sigurd? Ako sa má človek niekoho len tak mimochodom opýtať, či už bol trestaný? To sa skrátka nedá.

Zdalo sa, že Lukas si jej mlčanie vysvetľuje nesprávne. „Hneváš sa na mňa?“ hlesol zrazu.

Kim neveriacky vyprskla. „Prečo by som sa na teba mala hnevať?“ Už len tá predstava bola absurdná.

„Pre ten bozk.“

„Aha.“ Po Kiminej tvári preletel úsmev. Opatrne sa dotkla pier. Priam na nich cítila tie Lukasove. „Nie. Nehnevám sa.“

„To je dobre.“

„Prečo voláš?“

„Pretože si mi chýbala.“ Šum zosilnel, potom takmer celkom stíchol. Kim počula Lukasov dych.

„Chýbala?“ Chcela zažartovať, no nič vhodné jej nenapadlo. Prečo človeka opúšťa vtipnosť vždy v tom najnevhodnejšom okamihu? „Prečo?“ podarilo sa jej nakoniec povedať.

„Ako to myslíš?“

„Iba tak. Proste sa pýtam, čo na mne vidíš.“ V duchu dodala: Koniec koncov, som úplne priemerná!

Lukas sa zasmial. „To nemyslíš vážne. Však nie?“

Nevydala ani hláska, lebo nevedela, čo má odpovedať.

„Už si sa niekedy v živote pozrela do zrkadla?“ opýtal sa.

„Prečo?“

Chvíľu mlčal, akoby hľadal vhodné slová. „Máš nádherné oči, Kim. A vôbec... No vieš, čo považujem za oveľa dôležitejšie?“

„Nie.“

„Si múdra.“ Ticho si odfrkol. „Uf! Nie som veľmi dobrý v takýchto rozhovoroch. Nezájdeme neskôr niekam na zmrzlinu?“

Kimino srdce spravilo kotrmelec. Považuje ju za peknú! Nie peknú – nádhernú! Predstava, že ho dnes ešte uvidí, bola lákavá. Sigurd jej nevyčítal, že s Lukasom bola poobede vonku. Možno by nemala znova pokúšať šťastie, ale nechcela, aby si Lukas myslel, že nemá záujem.

„Neviem,“ začala a zahryzla si do spodnej pery. Ach bože! Úplne zlý začiatok! „Chcem povedať,“ dodala rýchlo, „že chuť by som mala. Dokonca veľkú. No neviem, či mi to Sigurd dovolí.“

„Sigurd je ten chlapík, čo nie je tvoj otec, však?“

„Áno.“ Kim znova zmenila polohu. Prečo nedokáže udržať nohy a ruky pokojné?

„Škoda,“ povedal sklamane Lukas.

„Ešte si to rozmyslím, dobre?“

Ozval sa zvonček pri vchodových dverách.

„Sigurd objednal pizzu. Musím už končiť. Zavolám ti potom, dobre?“

„Zavolaj.“

„Lukas?“ Kim sa započúvala do zvuku Sigurdových krokov na chodbe – ide otvoriť poslíčkovi dvere.

„Áno?“

Zdalo sa jej, že jeho hlas znel trochu posmešne.

„Nič. Tak teda neskôr!“ Zavesila a odfúkla si ofinu z čela. Bola celá rozochvená, teraz však nebola vhodná chvíľa na to, aby si ten pocit užívala.

„Kim!“ zavolal Sigurd zdola.

Mal čudný hlas. Znel nezvučne, akoby sa stalo niečo zlé.

12. kapitola

„ Už idem!“ Kim odložila mobil, zliezla z postele a bežala dolu.

V polke schodiska zostala stáť ako prikovaná.

Dolu nestál poslíček s pizzou, ale žena.

Žena, ktorú Kim veľmi dobre poznala.

Keď ju tak nečakane uvidela, začalo v nej všetko biť na poplach.

„Čo je s Máriou?“ vydýchla.

Žena sa na ňu pozorne zadívala. Mala veľmi prenikavý pohľad – to si Kim ešte pamätala a pocítila to aj teraz. Akoby jej ten pohľad prenikol až na dno duše.

Na chodbe stála kriminálna komisárka Doris Kellerová. Patrila k policajtom, ktorí vyšetrovali Nininu vraždu. Práve ona ich informovala o jej smrti.

V Kiminej hlave sa začali rýchlo mihať známe obrazy.

Nina.

Vážka.

Putá.

„Ahoj, Kim,“ pozdravila ju komisárka Kellerová. Mala pokojný, trochu chrapľavý hlas. Kim si spomenula, že komisárka už vtedy bola veľmi tuhá fajčiarka. „Prečo si myslíš, že som prišla kvôli Márii?“

„Našli ste ju? Stalo sa jej niečo? Žije?“ Otázky sa automaticky drali z jej úst.

Pani Kellerová pomaly pokrútila hlavou. Ešte vždy skúmavo hľadela na Kiminu tvár. „Nie. Nenašli sme ju. Zatiaľ nie. Som však poverená jej hľadaním. Už je predsa preč dosť dlho.“ Potom sa otočila k Sigurdovi. „Môžeme sa s vami niekde pokojne porozprávať?“

Sigurd ukázal na kuchynské dvere. „Poďte,“ zamumlal. Aj jeho evidentne vyviedla z miery komisárkina návšteva. „Len upracem stôl.“ Vzal noviny, notebook a ceruzky. Keď to všetko niesol ku kuchynskej linke vedľa drezu, dve ceruzky sa mu vyšmykli a s hlasným buchnutím dopadli na zem.

Pani Kellerová sa zohla, aby ich zdvihla.

„Ďakujem,“ povedal Sigurd, keď mu ich podala. Potom ukázal na stoličku. „Prosím. Môžem vám ponúknuť niečo na pitie?“

Pani Kellerová sa s povzdychom posadila. „Káva by bola fajn, ak vás to nebude veľmi obťažovať.“

„Vôbec nie.“

Kimina mama bola od kávy priam závislá. Pred niekoľkými mesiacmi si kúpila obrovský lesklý kávovar, ktorý nepripravoval len normálnu kávu, ale aj preso, kapučíno a latte macchiato. Okrem toho aj čaj a horúce kakao a ktovie čo všetko ešte.

„Iba lietať na Mesiac tá vec ešte nedokáže,“ povedal Sigurd posmešne, keď stroj videl prvý raz. Teraz postavil jeden z Johaniných ťažkých kameninových hrnčekov pod kohútik, z ktorého vytekala káva, stlačil niekoľko tlačidiel a prístroj začal hlasno pracovať.

„Ako sa máš?“ spýtala sa pani Kellerová Kim, zatiaľ čo káva pomaly stekala do hrnčeka.

Kim pokrčila plecami. „Ide to.“

„Prečo si sa ma spýtala, či Mária ešte žije? Naozaj sa bojíš, že by mohla byť mŕtva?“

Kim znovu pokrčila plecami. Nevedela, čoho sa naozaj bojí. Bol v nej skrátka strach. „Moja sestra...“ zašepkala.

Pani Kellerová prikývla. „Pravdaže. Toto všetko ti ju pripomína, však? No tvoja sestra, to bol celkom iný prípad, Kim. Mária už viac ráz ušla z domu. Nie je dôvod predpokladať, že sa jej stalo to isté, čo vtedy... Nine.“ Musela chvíľu rozmýšľať, ale napokon si na to meno spomenula.

Kim jej spočiatku chcela odporovať, no potom si uvedomila, že komisárka má pravdu. Napriek tomu... Hlodavý pocit, že sa Márii stalo niečo zlé, sa už nedal tak ľahko zahnať.

„Prečo vás poverili úlohou nájsť Máriu?“ spýtala sa.

Komisárka mala dlhú, chudú tvár. Jej tvar zdôrazňovalo aj to, že mala svetlé vlasy zviazané do prísneho vrkoča. Nemaľovala sa a jej oblečenie, rifle a sveter, pôsobilo skôr športovo ako elegantne.

„Toto je malé mesto,“ povedala. „Máme tu iba štyroch policajných úradníkov. Preto sa stáva, že vyšetrujem nielen... ehm... vraždy, ale aj prípady, keď je niekto nezvestný.“ Slovo vraždy vyslovila až po krátkom zaváhaní.

Kim preglgla. „Ste predsa z kriminálky.“

„To áno.“

Sigurd položil pred komisárku Kellerovú hrnček s kávou. Poďakovala sa mu kývnutím.

„Mlieko a cukor?“ spýtal sa.

„Iba trochu mlieka, prosím.“ Komisárka sa otočila naspäť ku Kim. „Áno,“ zopakovala. „Som z kriminálnej polície.“

„Takže predpokladáte, že za Máriiným zmiznutím je predsa len zločin?“

Pani Kellerová potriasla hlavou. Sigurd postavil na stôl škatuľu s mliekom. Komisárka si naliala, potom si odpila veľký dúšok kávy a spokojne vzdychla. „Tá je ale dobrá!“

Sigurd sa slabo usmial a sadol si k nim.

„V tejto chvíli nikto nevychádza z predpokladu, že by šlo o zločin,“ povedala pani Kellerová. „Chceme Máriu nájsť a v poriadku priviesť naspäť domov. Ako som vravela, máme informácie, že ušla už niekoľko ráz. Je to tak?“

Kim prikývla.

„Aj ten víkend, keď zmizla, vravela o tom, že chce ujsť?“

„Nie.“ Kim si spomenula na ich rozhovor na chodbe. Neisto sa pozrela na Sigurda.

Pokrútil hlavou. „Bola tu krátko po siedmej, pretože chceli ísť na diskotéku. Nedovolil som Kim, aby tam šla, a tak Mária odišla sama. O tom, že chce ujsť, nič nevravela. Tebe áno, Kim?“

Kim kŕčovito zvesila plecia. Jej tajný výlet o chvíľu praskne, to bolo jasné. Ak chce komisárke Kellerovej pomôcť, musí sa priznať. Zhlboka sa nadýchla.

„Ty si mi síce zakázal ísť k Pašovi,“ vyhŕkla, aby si to nestihla rozmyslieť, „ale ja som tam napriek tomu bola.“

Sigurd sa na ňu prekvapene pozrel.

Kim uhla pohľadom. „Vyliezla som oknom.“

Teraz to už bolo vonku. Kim uprene hľadela na dosku stola a čakala na reakciu, na poriadny cirkus, výčitky. Na čokoľvek, no nič neprichádzalo.

Sigurd si len sťažka vzdychol. „Porozprávame sa o tom neskôr,“ zamumlal.

Niekto zazvonil pri vchodových dverách.

„To bude kolega,“ predpokladala pani Kellerová. „Bol u Máriinho spolužiaka, ktorý býva o kúsok ďalej na tejto ulici. Dohodli sme sa, že sa stretneme tu.“

Sigurd vstal a šiel otvoriť. Nebol to však kolega komisárky Kellerovej, ale poslíček, ktorý priniesol dve škatule s pizzou. Kým mu Sigurd platil, prišiel aj policajt. Sigurd ho pozdravil kývnutím hlavy a podržal mu dvere. Potom šiel za ním do kuchyne. Nedbanlivo položil škatule s pizzou na sporák. Momentálne nemal nikto chuť do jedla.

„Sadnite si,“ vyzval Sigurd policajta.

Muž skĺzol na stoličku. Túžobne sa pozrel na hrnček, ktorý stál na stole pred komisárkou, a Sigurd šiel bez slova urobiť ďalšiu kávu.

Komisár sa volal Ján Weidenschläger, to si Kim ešte stále pamätala. Bol pomerne nízky a dosť tučný. Nad hornou perou mal fúzy a na nohách snehobiele tenisky, ktoré na ňom vyzerali veľmi staromódne.

„Ten chlapec, čo býva na dolnom konci ulice, nič nevie,“ oznámil svojej kolegyni. „Skutočne sa zdá, že Mária tentoraz o svojom pláne zmiznúť nikomu nepovedala.“

„Nechcela zmiznúť,“ namietla Kim. „Keby to plánovala, určite by mi niečo povedala!“ Je to naozaj pravda? spýtal sa vzápätí jej vnútorný hlas. Koniec koncov, ich priateľstvo v posledných mesiacoch dosť ochladlo. Možno sa Mária proste spontánne rozhodla, keď s ňou nemohla ísť na diskotéku.

Kim pomaly potriasla hlavou.

„Čo si o tom teda myslíš?“ spýtala sa jej pani Kellerová. Opäť sa zdalo, že jej pohľad dokáže preniknúť cez každú masku.

Kim zaváhala, potom však predsa len začala premieňať svoje myšlienky na slová. „Neviem si predstaviť, že by bola taká bezohľadná a nikomu nepovedala, čo plánuje.“ Dôrazne pokrútila hlavou. „Jej úteky boli väčšinou nevinné výlety. Vždy povedala aspoň jednej z nás, kam chce ísť. Buď Sabrine, alebo mne.“

„Tentoraz to neurobila.“ Bolo to prvý raz, čo ju Ján Weidenschläger priamo oslovil. Mal trochu červené oči a tieklo mu z nosa. Zrejme mal nádchu.

Kim pokrútila hlavou. „Nie. Aspoň mne nepovedala nič.“ Jej oči sa stretli s komisárovými. Mala pocit, že v nich zazrela obavy.

Náhle si bola celkom istá.

Márii sa stalo niečo zlé!

Obaja policajti jej položili ešte veľa otázok. Nakoniec odišli a zanechali Kim a Sigurda v stiesnenej nálade. Pizze na sporáku medzitým vychladli, to však Kim netrápilo.

„Čo sa týka tej diskotéky,“ začala Kim, lebo jej bolo jasné, že sa o tom musí so Sigurdom porozprávať. Vedela aj to, že si zaslúži vynadanie. Rozhodla sa, že nebude odvrávať.

„Šla si tam napriek tomu, že som ti to zakázal,“ povedal Sigurd, stojac uprostred chodby.

„Áno.“

Sigurd zopäl ruky, akoby sa šiel modliť. Potom ich zase oddelil a zovrel v päsť. Nakoniec vzdychol. „Keď som sa zmienil o Nine, dosť ťa to naštvalo, však?“

Kim prekvapene zdvihla zrak a pozrela sa naňho. Toto nečakala. „Bola som naštvaná, máš pravdu. Tak dlho sme s doktorom Schinzelom bojovali, aby som sa konečne dokázala normálne stretávať s chalanmi. Nechcela som, aby si mi to pokazil.“

„Tebe sa ten Lukas páči, však?“ Sigurd vzal z police čistý hrnček a urobil si kávu. Použité hrnčeky položil do drezu.

Keď si sadol k stolu, Kim prikývla. „Áno.“ Cítila sa čudne. Sigurd sa správal úplne inak, ako predpokladala. Veď ho oklamala a neposlúchla ho. Johana jej kládla na srdce, že musí Sigurda poslúchať, a ona jej to sľúbila. Sigurd mal byť oveľa naštvanejší.

Neisto si ho premeriavala.

Sigurd si odpil z kávy a zamračil sa.

Kim predpokladala, že niečo povie, ale mlčal. „Čo teraz odo mňa čakáš?“ opýtala sa nakoniec.

„No, zrejme by nepomohlo, keby som ti zakázal stretávať sa s Lukasom, takže ti poviem len jedno.“ Sigurd sa znovu napil kávy a pokračoval: „Rob to, čo ti radí hlava.“

Po rozhovore s policajtmi prešla Kim chuť nielen na pizzu, ale aj na zmrzlinu. Ani to, že znovu uvidí Lukasa, sa jej už nezdalo také lákavé. Chcela dodržať slovo, preto vyhľadala v zozname prijatých hovorov jeho číslo a zavolala mu.

„Ahoj!“ ohlásil sa. Podľa hlasu vedela, že sa usmieva.

„Práve som mala návštevu,“ povedala a pokúšala sa prežrieť hrču, ktorá sa jej vytvorila v krku.

„Niečo mi hovorí, že to nebol poslíček s pizzou,“ skonštatoval Lukas.

Kim sa zvalila na posteľ, oprela sa o stenu a zavrela oči. „Nie.“

Lukas čakal, kým bude pokračovať.

„Bola to polícia.“

Kim počula, ako sa zhlboka nadýchol.

„Pýtali sa ma na Máriu.“

„No?“ Kim aj na diaľku vycítila jeho napätie. „Čo je s ňou?“

„Nevedia.“ Otvorila oči. Biele steny jej zrazu pripadali chladné a nebezpečné. „Ešte stále ju hľadajú.“

„A predpokladajú, že ide o zločin.“ Povedal to vecne, ale v jeho hlase zazneli obavy.

„To neviem. Vravia, že nie.“

„Ty to však vidíš inak.“

Kim neodpovedala. Ninin vrah bol stále na slobode. Len vďaka veľkému úsiliu a pomoci psychiatra sa jej darilo nemyslieť na to každý deň, každú minútu, každú sekundu.

Uplynulé dva roky si prácne vydobýjala naspäť svoj život a teraz, keď sa objavil Lukas, uverila, že to konečne dokázala. Že môže byť konečne znova veselá.

A práve vtedy musela Mária zmiznúť. Kim bola na priateľku takmer naštvaná. Snažila sa s tou zlosťou bojovať, lebo veľmi dobre vedela, že je iracionálna.

Ticho stálo medzi ňou a Lukasom ako stena. Kim mala pocit, akoby bola pod vodou.

„Myslíš si, že Márii sa stalo to isté čo Nine, však?“ spýtal sa Lukas pokojne.

„Neviem,“ priznala Kim. „Bojím sa.“

Zase mlčal. Dlho.

„Budem na teba dávať pozor, ak chceš,“ navrhol napokon.

Navzdory strachu a nepokoju, ktorý v nej vyvolal rozhovor s policajtmi, sa Kim musela usmiať. Zrazu jej srdce znovu zalialo hrejivé teplo. „To je super.“

„Predpokladám, že chuť na zmrzlinu ťa prešla.“

„Ak mám byť úprimná...“

„To je v poriadku. Netráp sa. Veď sa uvidíme zajtra v škole.“

„Ernie je z nás už pravdepodobne dosť vynervovaný,“ pokúsila sa Kim o žart.

Lukas sa usmial. „Ten starý spachtoš! To najlepšie zrejme prespí.“ Jeho smiech znel nejako tenko, pomyslela si Kim. Ako zo skla.

„Zvládneš to?“ spýtal sa Lukas.

Prikývla, aj keď vedela, že ju nemôže vidieť. „Áno.“

„Dobre. Keby nie, určite mi zavolaj. V ktorúkoľvek dennú či nočnú hodinu.“

„Ďakujem. Dobrú noc, Lukas,“ šepla Kim.

„Dobrú noc, moja malá.“

Obaja zavesili.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .