TRILER:
DOTYK SMRTI

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Mrazivé leto

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Zradný anjel

Triler: V znamení vážky

Triler: Výkrik do tmy

Tamina Berger

Triler: Dotyk smrti – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

6. kapitola

Odišla som do svojej izby a sadla som si k písaciemu stolu. Predo mnou ležal otvorený zápisník. Zapisovala som si doň všetko, čo som sa dozvedela o Júliinom zmiznutí a smrti. Aj veci, ktoré som nepovažovala za dôležité. Človek nikdy nevie, či bezvýznamné maličkosti neskôr nebudú zásadné.

Zatiaľ som popísala len polovicu strany. Poznamenala som si svoje dojmy z mosta a prezerala som si svoje doterajšie poznatky.

Bola som presvedčená, že keby sa Júlia chcela zabiť, zvolila by si iný spôsob. Koniec koncov, jej otec je lekár a pravdepodobne by nemala problém dostať sa k jeho skrinke s liekmi. Alebo by si podrezala žily – úspešne, pretože vedela, ako sa to robí. No nikdy by neskočila z mosta, ktorý bol vysoký akurát tak na zlámanie kostí. Prečo vôbec šla k tomu mostu uprostred noci? Ako sa dostala do Kleinhardstettenu, ak nie autobusom? Peši? Podľa mňa to nebolo reálne. Sotva nabrala odvahu, aby vyšla sama z domu. Žeby šla v tme a zime celú tú cestu bez sprievodu, navyše nesprávnym smerom? Prečo vôbec bola Júlia v Grätzeli? Vedela, že ja tam určite nie som. Mala pocit, že jej doma padá na hlavu strop alebo jednoducho len dostala chuť niekam si vyraziť? Možno iba chcela zase raz robiť niečo úplne normálne, a nielen dookola premýšľať o Melisse.

Viem, že Júlia sa zmenila po tom, čo našla Melissino telo. Sťažovala sa na nespavosť. Bola úzkostlivá, bezdôvodne sa mykala, keď ju niekto oslovil a vytrhol zo zamyslenia.

Vždy bola rojko, ale v poslednom čase sa zdalo, že je myšlienkami stále niekde inde, duchom neprítomná, akoby utekala pred realitou.

Tu a tam som sa pokúšala vrátiť ju naspäť. Prehovárala som ju, že by sme mali zase niekam ísť. Zrejme si moje rady vzala k srdcu – a doplatila na to životom. Preglgla som. Žalúdok sa mi bolestivo zovrel, takže som zrazu nemohla dýchať. Zúrivo som šmátrala po vreckách a hľadala vreckovku, lebo som sa nechcela znova rozplakať. Navyše, pocity viny by mi určite nepomohli, aby som sa dozvedela viac o Júliinej smrti. Špičkami prstov som sa dotkla papiera. Nebola to však vreckovka, ale vizitka, ktorú mi dala policajtka, keď som bola u Júliiných rodičov.

Uprene som sa zahľadela na číslice. Na vizitke boli dve telefónne čísla. Jedno patrilo policajtke, druhé jej kolegovi. Vytočila som to prvé, lebo žena mi bola sympatickejšia. Vypni mozog, prikázala som si, zatiaľ čo som čakala, kým sa niekto ohlási. Len nepremýšľať, pretože by som hneď zavesila.

„Zaunerová,“ ozval sa napokon ženský hlas.

Odkašľala som si, aby som získala čas.

„Kto volá?“

„Theresa,“ odpovedala som váhavo.

„Theresa Kleistnerová? Priateľka Júlie Mechatovej?“

„Áno,“ hlesla som. Viac som zo seba nedostala.

„Je mi veľmi ľúto, čo sa stalo tvojej priateľke.“

„Ďakujem.“

„Môžem pre teba niečo urobiť?“

Nie. Ani ona mi nemôže Júliu vrátiť. To som jej však nepovedala. Namiesto toho som sa spýtala, čo sa stalo s Júliiným telom.

„Myslíš po tom, čo ju odviezli?“

„Áno. Chcem vedieť, kde teraz je.“

„Teda… teraz je ešte na patológii, kde robili pitvu, aby sa zistilo, na čo presne zomrela. Patológ už svoju prácu uzavrel a Júliino telo vydajú rodine, aby ju mohla pochovať.“

„A čo patológ zistil?“ spýtala som sa. Mala som pocit, že som v úplne zlom filme. Pocit, akoby sme sa nerozprávali o Júlii, ale o nejakej cudzej osobe. Inak by som nedokázala vydať ani hláska.

„No, zdá sa, že to bola nehoda. Mala odreniny na dlaniach, ktoré svedčia o tom, že sa chcela zachytiť. Nebola to samovražda.“

To som vedela. Vedela som to celý ten čas. Napriek tomu ma upokojilo, že mi to teraz policajtka potvrdila.

„A čo ak to nebola ani nehoda?“ Už som tie slová vypustila z úst. Nemohla som ich vziať späť.

Policajtka vzdychla. „Čo tým myslíš?“

Zhlboka som sa nadýchla, pretože mi bolo jasné, že možno spustím lavínu. Chcem to vôbec? Áno, chcem, pomyslela som si. Áno.

„Zdá sa mi čudné, že Júlia bola pri tom moste. Neleží cestou k ich domu, tak prečo by tam chodila? Navyše tak neskoro večer. Možno sa tam s niekým stretla, možno ju tam niekto doviezol. Možno…“

Pani Zaunerová mi skočila do reči: „Theresa, chápem, že si zmätená. A takisto chápem, že hľadáš odpoveď, ale bola to nehoda.“ Slovo bola zdôraznila. Jej hlas znel naliehavo, akoby mi chcela naznačiť, že to mám nechať na pokoji.

Zatiaľ čo ja som sa zvyčajne spoliehala na svoj rozum, Júlia bola skôr citový človek. Na niekoho sa pozrela a hneď vedela, či ho má rada, alebo nie. Ja, naopak, som zvažovala kladné a záporné vlastnosti. Ona konala spontánne, podľa svojho pocitu, ja som najprv premýšľala a až potom som sa rozhodla za alebo proti.

Teraz sa však aj vo mne prebudil inštinkt. A vravel mi, kričal na mňa, že toto nebola nijaká obyčajná nehoda. A ak áno, potom musí existovať nejaký svedok. Alebo páchateľ.

„Znamená to, že už nebudete nič robiť? To okrem mňa nikoho nezaujíma, či do Júlie niekto nestrčil?“

Policajtka hlasno vydýchla. O poznanie rezervovanejšie ako predtým povedala: „Práve si vyslovila neuveriteľné obvinenie. Uvedomuješ si to? Vieš niečo viac než to, čo si nám povedala? Ak je to tak, mala by si okamžite prísť ku mne na stanicu a všetko mi povedať.“

„Možno naozaj existuje niečo, čo by ste mali vedieť. A keďže nedokážem odhadnúť, či je to dôležité, alebo nie, mohli by ste si ma neoficiálne vypočuť a potom sa rozhodnúť, čo s tými informáciami budete robiť?“ Napäto som si hrýzla pery.

Počula som v telefóne, ako dýcha. Chvíľu mlčala.

„Dnes po službe. O pol ôsmej. Kde?“ povedala nakoniec.

„Môžeme sa stretnúť v Grätzeli. Tam som vždy chodievala s Júliou.“

„To sa mi hodí. Už veľa ráz som sa tam chcela ísť pozrieť, ale v mojom veku tam človek veľmi nezapadne. Keď tam pôjdeš ako môj sprievod, budem mať skvelú výhovorku. Takže sa uvidíme večer?“

„Áno, dovidenia.“ Zavesila som a hneď som sa cítila o čosi lepšie.

Pozrela som sa na hodinky. Pol piatej. Ešte mám trochu času. Na rozhovor s pani Zaunerovou sa musím pripraviť.

Že je Corinna doma, som zistila, až keď stála vo dverách mojej izby. Vedela, že neznášam, keď ku mne len tak vtrhne. „Môžem vojsť? Klopala som, ale asi si ma nepočula,“ povedala. „Dozvedela som sa o Júlii.“

Bolo mi jasné, že správa o Júliinej smrti sa rozšíri rýchlo. Pravdepodobne je to jediná téma rozhovorov v celom Kleinhardstettene.

Sestra ma objala a zaborila si tvár do mojich vlasov. „Je mi to hrozne ľúto. Mala som ju veľmi rada.“

Áno, aj Júlia mala rada Corinnu. Niekedy som skoro žiarlila, pretože s mojou sestrou vychádzala lepšie ako ja. Navyše, Corinna viac poslúchala Júliu než mňa.

„Od koho si sa to dozvedela?“ spýtala som sa. „A čo presne?“ dodala som. Rozhodne som nechcela, aby Corinna verila nejakým hlúpym klebetám.

„V škole sa nehovorí o ničom inom. Triedny nám to povedal už ráno. Vravel, že jej telo našli pri moste. Niektorí v triede si mysleli, že z neho skočila, ale ja som im hneď povedala, že by to nikdy neurobila. To je predsa pravda, nie?“

Zamumlala som: „Áno, je to pravda. Júlia vraj mala nehodu.“

„Môžem spať dnes pri tebe?“ spýtala sa.

Prekvapene som sa na ňu pozrela. V jej očiach som videla prosbu. A ešte niečo iné. Bála sa.

„Pravdaže. Ešte však musím niekam ísť. Vrátim sa najneskôr o desiatej.“

„Kam ideš? Nemôžem ísť s tebou?“

Prečo sa na mňa zrazu tak upína? „Nie, to nemôžeš. Po prvé, už to pre teba bude neskoro, a po druhé, mám sa stretnúť s policajtkou, ktorá mi, dúfam, odpovie na niekoľko otázok týkajúcich sa Júliinej smrti.“

Corinna ma pustila a o krok cúvla. „Povieš mi potom o tom?“

„Jasné. Teraz by si si však mala spraviť úlohy.“

Corinna bez reptania odišla z mojej izby. Dokázala som si predstaviť, čo sa v nej odohráva. Cítila som sa prinajmenšom rovnako mizerne. Pravdepodobne som vyzerala ako kôpka nešťastia. Corinna veci zvyčajne radšej potlačila, než aby sa nimi vážne zaoberala – bolo to tak jednoduchšie. Teraz si však uvedomila, že smrť sa netýka len starých a chorých. Zlé veci sa nestávajú iba tým druhým. Koľko ráz sme sa už pre to pohádali? Koľko ráz som sa ju snažila varovať pred priveľkou ľahkomyseľnosťou – a ako často moje varovania nebrala vážne a vysmievala sa mi? Teraz si však uvedomila, že nás naša mladosť automaticky nechráni pred smrťou a zraneniami. Naháňalo jej to strach. Dúfala som, že jej to ešte chvíľu vydrží.

O pol siedmej som začala uvažovať, čo si oblečiem. Bola som nervózna, akoby som sa chystala na prvé rande. Dúfam, že sa táto schôdzka neskončí rovnakou katastrofou ako vtedy. Všetci ho volali Mike, lebo to znelo elegantnejšie ako Michael. Cez obednú prestávku sa ma spýtal, či by sme sa večer mohli stretnúť v kine. Mala som trinásť, a pokiaľ ide o chalanov, bola som dosť naivná. Júlia tvrdila, že ísť na rande s Mikom je niečo ako vyhrať v lotérii. Všetky baby by za to dali neviem čo, keby pozval do kina ich. Mne sa ani veľmi nepáčil, ale nechcela som pred ostatnými vyzerať hlúpo, a preto som súhlasila. Film sa ešte ani nezačal a už mi siahal pod tričko. Spýtala som sa ho, čo to má znamenať. Povedal mi, že si myslel, že som ľahko dostupná, keď je moja mama kurva. Dala som mu facku. Vlastne mal dostať dve, jednu za obchytkávanie a druhú za to, čo povedal. Až neskôr som pochopila, že vtedy neklamal. Moja mama mala naozaj zlú povesť. Odvtedy som si držala od chalanov odstup. Nechcela som im poskytnúť zámienku na ohováranie. O to sa už postarala mama a jej večné známosti. Preto som reagovala tak podráždene, keď sa Corinna správala príliš uvoľnene.

Práve som chcela odísť, keď sa otvorili vchodové dvere a mama vtiahla dnu dve preplnené nákupné tašky.

„Pomôž mi,“ zastonala.

Pozrela som sa na hodinky. Bolo po siedmej. Budem meškať. Napriek tomu som vzala jednu papierovú nákupnú tašku, odniesla som ju do kuchyne a začala vybaľovať.

„Vlastne som už mala byť preč,“ povedala som, kým som odkladala margaríny do chladničky.

„Niekam ideš?“ mama zdvihla obočie. Nebola zvyknutá, že večer a navyše vo všedný deň idem preč.

Mala som na jazyku niekoľko odpovedí: „O chvíľu budem plnoletá, takže je to moja vec.“ alebo „Odkedy sa zaujímaš o to, čo robím?“ alebo „Staraj sa radšej o seba alebo aspoň o Corinnu.“ Namiesto toho som však povedala: „Júlia je mŕtva, mami. Našli ju pod mostom. O chvíľu sa mám stretnúť s jednou policajtkou.“

Mala som zastretý hlas, ale mohla som si nahovárať, že to spôsobila nádcha. Mama vyvalila oči, akoby nechápala, čo vravím. „Ach bože! Nemala som o tom ani tušenia.“

Chystala sa ma objať. Vykĺzla som jej, otočila som sa k stolu a vybrala z tašky jablká.

„Len bež,“ zamumlala.

Položila som jablká do košíka na ovocie, vyhodila plastové vrecko a vykročila k dverám. Úkosom som sa pozrela na mamu, ktorá práve dávala do chladničky salámu a bola ku mne otočená chrbtom. Bola som si istá, že si tajne utiera oči. A v tej chvíli som ju milovala skoro rovnako ako kedysi.

Pravdaže, meškala som. Pani Zaunerová už sedela pri stole, pred sebou mala fľašu s kolou. Pohár mala poloprázdny. Pohľad upierala na dvere, takže si ma okamžite všimla. Pravdepodobne si každý policajt automaticky hľadá miesto, z ktorého má dokonalý výhľad na celú miestnosť. Dokonca aj keď nemá službu.

Chcela som sa ospravedlniť, ale ona iba mávla rukou. „To je v poriadku. Medzitým som si to tu trochu obzrela. Takže tu sa stretáva mládež.“

„Áno. Tu, v nákupnom centre alebo v Jour Fixe, my sme tam však takmer nechodili.“ S Júliou sme sa Jour Fixu vyhýbali, lebo sa tam stretávali čudné typy. Dostať tam všetko – heroín, hašiš, tabletky. To prostredie sa nám nepáčilo.

Pani Zaunerová prikývla. „To si ma upokojila. O Jour Fixe človek nepočuje nič dobré.“

„Prečo s tým teda nič nerobíte?“ Okamžite som oľutovala, že som ju tak zrazu napadla. Mala som však podozrenie, že Corinna sa už dlhšie potĺka po Jour Fixe, hoci to poprela, keď som sa jej na to naposledy pýtala. Polícia by predsa mala zariadiť, aby si tínedžeri ako moja sestra mohli bezpečne zájsť do podniku bez toho, aby sa človek o nich musel báť.

Pani Zaunerová zažmurkala. „Kto vraví, že nič nerobíme?“

Našťastie sa práve v tej chvíli objavil čašník. Spoznal ma, usmial sa a spýtal sa ma: „Jeden zelený čaj a aspirín?“

Nechtiac som mu úsmev opätovala. „Nie, tentoraz nie.“ Za posledné dni som vypila toľko čaju, až som mala pocit, že ak si dám ďalší, vytečie mi von ušami. „Aj ja si dám kolu.“

Policajtka počkala, kým mi ju čašník priniesol a zase sa vzdialil. Potom sa spýtala: „Tak, Theresa, prečo sme tu?“

Odpila som si z koly, aby som získala čas. Mala som pocit, že mám v hrdle tak sucho, že nevydám ani hláska. Položila som pohár na stôl a pozrela som sa na ňu. „Neviem, kde mám začať,“ povedala som.

„Na začiatku. Času mám dosť.“

14. január 2012

Mám pocit, že svet, ktorý som poznala, sa rúca. Nález Melissinho tela bol len malý otras v porovnaní s tým, čo som sa dozvedela včera. Nebolo ťažké dostať sa nepozorovane ku kartám pacientok. Alica, ktorá ockovi pomáha v ordinácii, mala nejaké rande. Už predtým som otcovi niekoľko ráz pomáhala a viem, ako to chodí. Alica vravela iba o svojej schôdzke, a tak som jej navrhla, že môže pokojne ísť, že to zvládnem sama. Pravdaže, opýtala sa otca, či môže, ale vzhľadom na to, že v čakárni boli už iba dvaja pacienti, súhlasil.

Zadala som do počítača Melissino meno. Naozaj bola jeho pacientkou. To však nebolo nič prevratné. Šokovali ma však dátumy, ktoré boli v jej karte zapísané. Ako dieťa chodievala Melissa k otcovi častejšie. Mala zápaly stredného ucha, ovčie kiahne a raz si zlomila ruku. Dňa 18. novembra 2002 ju ošetroval, lebo mala silný kašeľ. Potom bola medzera. Do jeho ordinácie prišla až pred troma týždňami. V jej karte som našla zmenu adresy. Jej rodičia si zrejme našli v novom bydlisku iného lekára.

A teraz to začalo byť zvláštne. Aj keď Melissa pri svojej návšteve potvrdila zmenu adresy, rozhodla sa, že bude chodiť k otcovi a nie k lekárovi v mieste svojho bydliska. Prečo? Ešte prekvapujúcejšia bola diagnóza. Gravidita. Melissa bola v desiatom týždni tehotenstva.

Do ordinácie prišla ešte dva razy. Prvý raz asi pred dvoma týždňami a naposledy v deň svojej smrti. V oboch prípadoch si môj otec do karty poznamenal jediné slovo: porada.

Kiežby som sa o tom mohla s niekým porozprávať. Neviem, čo si mám myslieť. Úporne sa snažím myslieť na niečo iné, ale moje myšlienky krúžia stále okolo Melissy a jej dieťaťa. Prečo bola s otcom v aute? Nebolo by logickejšie chodiť k lekárovi v mieste svojho bydliska? Boli jej návštevy v otcovej ordinácii iba zámienkou, aby sa s ním mohla stretnúť? Mal s ňou ľúbostný pomer? Koniec koncov, nebolo by to prvý raz. No s pacientkou, ktorá je iba o dva roky staršia odo mňa? Vie o tom mama? On bol otcom Melissinho dieťaťa?

Chcela by som otca nenávidieť, ale ani na to odpovede, ktoré som zatiaľ našla, nestačia. Teraz mám totiž ešte viac otázok ako predtým.

7. kapitola

„Musíte pochopiť, aká Júlia bola. Ako sa zmenila.“

Policajtka prikývla a povzbudila ma, aby som pokračovala. Spomenula som si, že som Corinne sľúbila, že o desiatej budem doma. Mám dve možnosti: buď zrýchlim a niečo vynechám, alebo nedodržím slovo, ktoré som jej dala. Rozhodla som sa pre prvý variant.

„Predtým ma v jednom kuse niekam ťahala. Z nás dvoch bola ona tá aktívna. No po tom, čo našla Melissino telo, sa správala úplne inak.“

„Áno, to si viem predstaviť. Taký zážitok človeka poriadne vyvedie z miery. Nie je to nič nezvyčajné.“

„Tak to nebolo. To by som pochopila. Ona sa však so mnou takmer nerozprávala. Viete, bola som jej najlepšia priateľka. Navyše, Júlia rada rozprávala. Dookola všetko preberala, aj keď už dávno nebolo o čom hovoriť. Niečo ju muselo trápiť, tým som si stopercentne istá. Čosi ju trápilo, no nechcela o tom povedať ani mne.“

Pani Zaunerová sa predklonila, aby sa napila. „Čo myslíš, čo to mohlo byť?“

„Júlia mala návaly strachu,“ pokračovala som odhodlane bez toho, aby som odpovedala na jej otázku. „Už si skoro netrúfala vyjsť z domu, akoby všade videla strašidlá. Dlho som rozmýšľala, či vám to mám povedať, ale sama sa ďalej nedostanem. Prečo by sa Júlia, ktorá v poslednom čase prepadala panike vždy, keď mala opustiť dom, v noci vydala k mostu, ktorý navyše nemala ani cestou domov?“

Komisárka Zaunerová naklonila hlavu nabok. „Máš pravdu, to sa naozaj nezdá logické.“

Prikývla som. „Práve preto si myslím, že s ňou niekto bol. Niekto, kto ju sprevádzal. Nechcem nikoho obviňovať, ale som presvedčená, že existuje svedok, ktorý presne vie, čo sa tam stalo, voľakto, kto by mohol do celej veci vniesť svetlo. Vari sa nehody nevyšetrujú?“

Policajtka prikývla. „Áno, no len ak sa nájde nejaká nezrovnalosť. Tu je však na prvý pohľad všetko v poriadku. Takže von s tým. Kto je ten niekto? Dúfam, že ma nechceš presvedčiť, že nemá meno.“

Preglgla som. Len čo to poviem, nebudem to môcť vziať späť. Aj keď pani Zaunerová predo mnou oficiálne nesedela ako policajtka, moja kamarátka to takisto nebola. Vyhľadala môj pohľad a pevne sa mi zadívala do očí, akoby si v nich mohla prečítať odpoveď na svoju otázku.

Ticho som odvetila: „Leon Thalmayer.“

Policajtka sa oprela o stoličku a prekrížila si ruky cez prsia. „Vážne? A ako si prišla práve naňho? Bol to Júliin priateľ?“

Pokrútila som hlavou a zrazu som začala chrliť slová. „Leon nás sledoval. Teda nie mňa, ale Júliu. Vždy sa objavil tam, kde bola. V Grätzeli, no aj v nákupných centrách. Keď sme šli do kina, už tam sedel. To, že Júlia narazila práve naňho, keď v šoku utekala od mŕtvej Melissy, určite nebola náhoda. Porozprávala mi, ako starostlivo sa k nej správal. Viem, že sa mu páči… páčila. On si myslí, že som si nevšimla, ako Júliu sleduje na každom kroku, ale poriadne sa mýli. Dokonca som sa ho na to spýtala. Poprel to.“

Myslela som si, že pani Zaunerová sa mi vysmeje, tvárila sa však veľmi vážne a spýtala sa: „Ten Leon je stalker?“

Bol Leon naozaj stalker? Ja som ho tak síce volala, ale nemala som ani poňatia, či mu tak možno vravieť oficiálne.

„Ak vám stačí to, čo som vám povedala, tak áno. Nikdy nebol dotieravý. Júlia nemala pocit, že ju sleduje. Vravela, že v tej našej diere sa ľudia skrátka stále stretávajú.“

„Ty si si však istá, že nešlo o náhody. Stalking je zločin, nielen nejaký priestupok,“ zdôraznila policajtka.

„Áno, bolo to naozaj nápadné. Napriek tomu, že nás nikdy priamo neoslovil, bol Júlii stále za pätami, ako jej tieň. Bolo to naozaj hrozné. Len Júlia sa necítila sledovaná. Vôbec si toho nebola vedomá, fakt nechápem, ako je možné, že si nič nevšimla. Navyše k nemu bola milá, raz ho v Grätzeli dokonca pozvala k nášmu stolu. Myslela som, že puknem od zlosti. Ešte teraz sa rozčúlim, keď si naňho pomyslím. Chcem povedať… čo ak Leon vtedy večer Júliu sledoval, a ona ho odmietla? Čo ak sa pohádali a ona preto spadla z mosta a zabila sa?“ Po krátkej pauze som ticho dodala: „Netvrdím predsa, že ju strčil.“

Pani Zaunerová chvíľu mlčala. Napokon povedala: „Dobre, porozprávam sa s tým Leonom. Neoficiálne, ako s tebou. Možno bol skutočne v jej blízkosti a niečo alebo niekoho si všimol.“

„Ďakujem, pani Zaunerová,“ vydýchla som. „Dúfam, že pre to nebudete mať problémy.“

Vzdychla a pokrčila plecami. „To je jedno. Hlavu mi pre to neodtrhnú.“

Karin Zaunerová sa mi páčila. Bola ochotná zaoberať sa touto vecou napriek tomu, že som len mala neurčitý pocit, nič hmatateľné. „Prečo to pre mňa robíte?“ spýtala som sa. Ešte nikdy pre mňa nikto neurobil niečo také nezištné. Pravdaže, okrem Júlie.

„Zrejme preto, lebo na mňa zapôsobilo tvoje priateľstvo s Júliou. Som si istá, že by si neustúpila.“

Pani Zaunerová ma odviezla domov autom, takže som prišla včas. Keď som vošla do izby, Corinna ležala v mojej posteli a počúvala hudbu.

Okamžite vypla MP3 prehrávač. „Tak čo?“

„Tá policajtka je veľmi milá. Vravela, že aj keď sa oficiálne nič nevyšetruje, s niekoľkými ľuďmi sa porozpráva.“

„Nemyslela som si, že by policajtka mohla tak…“ hľadala vhodný výraz, „… skvelo reagovať.“

„Ani ja. No som rada, že som sa s ňou porozprávala.“ Bol to správny krok, cítila som to.

Čakala som dva dni. Mobil som nevypínala ani počas vyučovania, lebo som sa bála, že zmeškám telefonát Karin Zaunerovej. Sledovala som Leona, ktorý sa správal rovnako ako inokedy. Tu a tam sa pozrel na mňa alebo na prázdne miesto v mojej lavici. To však robili aj ostatní. Zízali a šepkali si, ale len málokto si trúfol spýtať sa ma na Júliu. Chápala som to. Koniec koncov, Júlia bola už druhé dievča, ktoré bolo nájdené mŕtve. Všimla som si, že niektorí spolužiaci majú červené oči. Aspoň som nebola sama, kto za ňou smútil. Reakcia väčšiny ma však urážala. Očakávala by som, že nejako dajú najavo, že im Júliina smrť nie je ľahostajná. Na druhej strane som bola rada, že ma nechali na pokoji. Aj tak by som nevedela, ako mám na ich súcit reagovať.

Po niekoľkých dňoch som začala mať vážne obavy, či pani Zaunerová dodrží svoje slovo. Pravdepodobne povedala, že sa s Leonom porozpráva, iba preto, aby ma upokojila. To sa však pomýlila. Nechcela som sa upokojiť. Moja priateľka bola mŕtva. A niečo na tom príbehu nehralo.

V stredu večer mobil konečne zazvonil. Karin Zaunerová. Srdce mi bilo až v krku.

„Rozprávali ste sa s Leonom?“ vyhŕkla som.

„Áno, no musím ťa sklamať, Theresa. Povedal, že v ten večer odišiel skôr ako Júlia. Mimochodom, má na to svedkov. A potom bol sám doma a sledoval televíziu.“

„To tvrdí on.“

„Nič nenaznačuje, že by klamal. Naopak, zdalo sa, že je úprimne otrasený. Vedela si, že mal nehodu na motorke? Nohu ešte nemá celkom v poriadku. Úprimne povedané, neverím, že by zvládol prejsť peši celú cestu k mostu a potom zase naspäť. Nie v tomto stave.“

„Tak šiel autom,“ trvala som na svojom. Dobre, priznávam, nikdy som nevidela Leona v aute, dokonca ani neviem, či má vodičský preukaz, no to ešte neznamená, že nijaké vozidlo nemá.

„Nemá povolenie na vedenie motorového vozidla, Theresa,“ povedala policajtka. Z tónu jej hlasu mi bolo jasné, že tú záležitosť s Leonom už považuje za bezpredmetnú.

„Mohol si ho požičať. Napríklad od rodičov či kamarátov.“

Rozhorčene som si utrela z tváre slzy. Bola som bezmocná, zlostná a predovšetkým sklamaná. Počítala som s Karin! A čo z toho mám? Vykašľala sa na mňa. Niežeby ten pocit bol pre mňa nový, ale aj tak ma to bolelo.

Neskôr som sa v posteli dlho prevaľovala z boka na bok. Rozum mi vravel, že sa mám vzdať. Urobila som, čo som mohla, a nič, čo ešte urobím, mi Júliu nevráti.

No potom tu bol jeden malý zlý hlások, ktorý ma podpichoval a tvrdil, že to nemôžem vzdať iba preto, lebo sa to trochu skomplikovalo. Musím zistiť pravdu, dlhujem to Júlii. S políciou a s Karin Zaunerovou nemôžem počítať. Je teda najvyšší čas, aby som začala sama aktívne konať. Hneď zajtra!

14. január 2012

Je mi na vracanie. Sobotňajšie raňajky v kruhu rodiny. Tváriť sa, akoby bolo všetko normálne, aj keď veľmi dobre viem, že nič nie je normálne. Neznášam tú vľúdnosť, ktorú moji rodičia predstierajú.

Včera večer sme boli s Theresou v Grätzeli. Tvrdila, že musím ísť, aby som prišla na iné myšlienky. Všetci ma videli. Každý chcel poznať detaily, akoby som rozprávala o horore, ktorý som videla v kine. Toto však nebol film, bola to realita! Leon tam bol tiež. Odvtedy, čo mi pomohol v tej situácii s Melissou, sa mi zdraví, usmieva sa na mňa, dokonca cez prestávku sme spolu prehodili aj pár slov.

Tessa to myslela dobre, no pre mňa to nijaké rozptýlenie nebolo. Ustavične som musela myslieť na to, čo som o Melisse zistila. Tessa si robila starosti, pretože som zase bola celý večer myšlienkami inde. A potom ako blesk z jasného neba, bez predchádzajúceho varovania ma zasiahol pocit, že nemôžem dýchať. Všetko okolo mňa bolo rozmazané a nezreteľné, zatmelo sa mi pred očami.

Spamätala som sa, až keď som stála na ulici. Tessa držala v jednej ruke moju bundu, druhou rukou mnou triasla. Pýtala sa, čo je so mnou. Žmurkala som, aby som sa zbavila omámenia. Tessa si myslela, že omdliem. Asi bolo predsa len skoro na to, aby som šla von, povedala som jej. V skutočnosti som si tým bola istá. Toto bol poriadny záchvat paniky.

Tessa zavolala mame. Našťastie jej nepovedala, že som sa zrútila. Mama by sa len zbytočne trápila a príčinu by hľadala niekde inde. Ja však príčinu tých náhlych záchvatov paniky poznám. A práve to je môj problém.

8. kapitola

V noci som vymyslela plán. Celé hodiny som bdela. Nie som si istá, či sa mi vôbec podarilo zažmúriť oči. Ráno som uvažovala, že čierne kruhy pod očami zakryjem mejkapom, ibaže potom som si povedala, že takto vyvolám v ľuďoch súcit a obavy, čo pre uskutočnenie svojho plánu potrebujem.

Zhltla som raňajky a odišla som z domu skôr ako mama. Corinna dnes začínala až druhou vyučovacou hodinou, čiže keď som odchádzala, ešte spala. To sa mi hodilo. Iba by mi kládla otázky, na ktoré by sa mi nechcelo odpovedať.

Prv než som za sebou zabuchla dvere, mama zakričala: „Dnes prídem neskoro.“

No a? To sa chce opiť už teraz, uprostred týždňa? Stará rozumná Theresa by sa otočila a spýtala sa, čo sa deje. Robila by si starosti, čo by sa stalo, keby mama na druhý deň neprišla do práce. Snažila by sa ju od toho odhovoriť. Tie eskapády cez víkendy predsa stačia. Ale stará Theresa bola vo mne veľmi dobre skrytá. Preto som za sebou len mlčky zavrela dvere. Mala som iné starosti, ako robiť opatrovateľku svojej mame.

Napriek tomu, že som prišla o pol hodiny skôr, pred gymnáziom už postávalo niekoľko ľudí. Poznala som dvoch z nášho ročníka a zopár o dosť mladších žiakov, ktorí sa chichotali a za kríkmi fajčili cigarety. Aké nenápadné!

Nerozhodne som prešľapovala pred vchodom do budovy, ruku som mala zastrčenú hlboko vo vrecku na bunde. Hádam nebude veľmi meškať.

Stále prichádzali ďalší žiaci, v skupinkách aj osamote, peši alebo školským autobusom. Strnule som civela smerom, z ktorého mal prísť Leon. Čo ak sa neobjaví? Musí prísť! Bolo mi jasné, že o ňom prakticky nič neviem. To sa však zmení.

Keď som už mala dojem, že mi z nosných dierok vyrastú cencúle, zazrela som Leonovu vysokú, šľachovitú postavu. Tentoraz krívanie takmer nebolo vidno. Uvažovala som, či to nie je tým, že Leon je oddýchnutý. Na rozdiel odo mňa zrejme strávil príjemnú noc. Už len preto som ho nenávidela.

No tak, povzbudzovala som sa. Urob to!

Vykročila som k nemu a všimla som si, že sa zatváril dosť prekvapene.

„Čo chceš, Theresa? Zasa ma urážať?“ Jeho hlas neznel zďaleka tak nepriateľsky ako slová, ktoré mu vychádzali z úst. Cítila som, že sa červenám, a hnevala som sa sama na seba. Koniec koncov, nič som mu neurobila, povedala som iba pravdu. Nasadila som váhavý úsmev a dúfala som, že nepôsobí priveľmi umelo. Najprv si musím získať jeho dôveru, tak som to mala v pláne.

„No… teda… vlastne som sa ti chcela ospravedlniť,“ vyhŕkla som.

Leon zdvihol obočie a ja som mala pocit, že sa mi jeho oči vysmievajú, zatiaľ čo výraz na jeho tvári sa nezmenil. „To je v poriadku,“ povedal a otočil sa na odchod. Bežala som za ním a pripojila sa k nemu, čím som si vyslúžila ďalší prekvapený pohľad.

„Nie, naozaj ma to mrzí. Nie je to len tým, že Júlia a ja…“

„Viem, dvojčatá. Dokážem si predstaviť, že si z toho na nervy. Ak budeš mať zase potrebu niekomu vynadať alebo na niekoho nakričať, s dôverou sa na mňa obráť. Vydržím to.“

Pokúšala som sa s ním udržať krok, no navzdory zranenej nohe bol rýchlejší ako ja.

Ak mi hneď niečo nenapadne, bude príležitosť preč. „Počkaj,“ zavolala som naňho, pretože už bol zase pol metra predo mnou.

Zastal a otočil sa ku mne. „Už som ti naozaj povedal všetko, čo viem. Fakt by som ti rád pomohol. Ak sa potrebuješ s niekým porozprávať…“

„Nie… teda… možno niekedy inokedy…“ Vtom začalo zvoniť. „Dočerta! Prepáč, ale prvú hodinu mám s Müllerom. Už musím bežať. Uvidíme sa neskôr, dobre?“ Rozbehla som sa a naposledy som sa pozrela na Leona, ktorý len mlčky zdvihol ruku.

Super! Ešte musím ísť do šatne, dať bundu do skrinky, vziať si učebnice, a kým s pomôckami konečne dorazím do triedy, Müller tam už bude.

Mala som šťastie. Keď som prebehla cez dvere do triedy, náš učiteľ angličtiny práve s funením zdolával posledný schod na prvé poschodie, kde sa nachádzala naša učebňa.

„Good morning!“ zadunel vzápätí jeho hlas. Viac som z jeho hodiny nepochytila, lebo som si po celý čas lámala hlavu nad tým, ako nenápadne prinútim Leona, aby šiel so mnou do Grätzelu.

Po angličtine s Müllerom som nejako prežila ešte dejepis, dve hodiny telocviku, počas ktorých som sedela na lavičke a predstierala menštruačné bolesti, a biológiu. Aspoň posledná hodina bola zaujímavá a trochu ma rozptýlila, pretože výklad pána Steinmengera je vždy veľmi neformálny.

Potom sme mali prestávku na obed. S Júliou sme ju nikdy netrávili v školskej budove. Naša samoobslužná jedáleň bola otrasná – malý výber, nezdravé a priveľmi drahé jedlá. Zvyčajne sme šli do najbližšieho supermarketu a niečo sme si kúpili. Občas, keď sme mali dve hodiny voľna, sme šli k Júlii domov. Jej mama nám vždy pripravila niečo, čo sme si mohli zohriať. Občas som pre nás dačo uvarila ja – aspoň v tom som mala v porovnaní s Júliou výhodu. Nevedela totiž pripraviť ani tie najjednoduchšie jedlá. Za to, že som vedela variť, som vďačila svojej nervovo labilnej mame, ktorá bola často príliš opitá na to, aby sa dokázala postarať o svoje dve dcéry. Ak sme nechceli umrieť od hladu, musela som niečo jedlé pripraviť ja. Každá minca má dve strany.

Už nikdy nepôjdem s Júliou do supermarketu. Už nikdy nebudem variť u Mechatovcov. Bezmocne som sa oprela o školskú budovu a snažila som sa potlačiť slzy, ktoré sa mi tlačili do očí. Nesmiem plakať na školskom dvore pred všetkými spolužiakmi! Už teraz som mala pocit, že najväčšia hus zo všetkých Claudia a jej kamarátky na mňa stále hľadia a voľačo si šepkajú. Bolo mi to jedno. Nech si myslia, čo chcú.

Vtom sa niekto zľahka dotkol mojej paže. Utrela som si tvár do rukáva a opuchnutými očami som uvidela Leona. Podával mi balíček vreckoviek.

„Ďakujem,“ povedala som úprimne. Vzala som si jednu vreckovku a zvyšok som mu chcela vrátiť, ale odmietol.

„Pokojne si ich nechaj. Ozaj, moja ponuka stále platí.“ Nechápavo som sa naňho pozrela. Aká ponuka?

„Keby si sa potrebovala s niekým porozprávať,“ odvetil na moju nevyslovenú otázku.

Utrela som si nos. „To je okej. Zvládnem to.“

Leon pokrčil plecami a pobral sa na odchod. Hľadela som za ním, kým nezmizol z môjho zorného poľa.

Bola som naštvaná. Nedosiahla som nič, iba ma všetci videli plakať a Leonovi som musela byť vďačná za vreckovky. Práve jemu! Je vlastne celkom milý, napadlo mi zrazu. Vzápätí som si tú myšlienku vyhnala z hlavy. Je to Leon a možno má niečo spoločné s Júliinou smrťou! Zlostne som odhodila vreckovky do najbližšieho smetného koša a pobrala som sa naspäť do školy. Na to, aby ma odradil od mojich plánov, bude potrebovať viac ako len balíček vreckoviek! Priprav sa, Leon!

Práve vreckovky boli zámienkou, aby som Leona po vyučovaní oslovila v Grätzeli. Bez pozvania som si sadla k jeho stolu a položila som pred neho nový balíček. Až vtedy zdvihol zrak od knižky. „To nebolo treba.“

„Bolo. Pre mňa áno. Nerada niečo dlhujem, aj keď sú to iba vreckovky.“ Ukázala som na knižku. „Čo čítaš?“ Leon vzdychol. Vyzeral, akoby sa radšej ponoril do čítania. Mal však smolu, lebo mňa sa len tak ľahko nezbaví.

„Čítaš veľa?“ spýtala som sa. Ani som nepočkala, kým mi odpovie na prvú otázku. Vnútri som sa striasla. Keď som sa počúvala, zistila som, že hovorím ako nervózna, dotieravá… no, proste ako Claudia, keď balí nejakého chalana. Keďže však nemám inú možnosť, musím hrať tú rolu. Dôležité je, že som sa k Leonovi dostala.

„Áno, najradšej detektívky a trilery. Dana Browna, Mo Hayderovú, Stiega Larssona, Simona Becketta…“ povedal a otočil knižku, aby som videla obálku.

„Ja detektívky radšej pozerám. Môj najobľúbenejší seriál je C. S. I.“

Jeden múdry človek kedysi povedal, že keď človek nemôže nad svojimi nepriateľmi zvíťaziť, mal by sa s nimi spojiť. Presne to urobím! Spriatelím sa s Leonom. Po čase mi začne dôverovať a potom sa dozviem, čo od neho potrebujem vedieť. Nepríjemnú chuť, ktorú som mala v ústach, som zapila kolou, čo som ako poďakovanie za vreckovky sebe a Leonovi objednala.

Prekonala som sa. Takto sa ďaleko nedostanem. A Leon mi predsa ponúkol, že sa môžeme porozprávať. Dobre, tak sa teda porozprávame.

„Ani tebe Júliina smrť nie je ľahostajná, však? Mala som pocit, že ju máš rád,“ začala som.

Leon položil pohár na stôl a zahľadel sa na mňa. Všimla som si, že v orieškovohnedých očiach má škvrnky jantárovej farby. „Pravdaže ma jej smrť nenecháva chladným. Bola to aj moja kamarátka. No nebolo to tak, ako si asi myslíš. Mám pocit, že Melissina smrť nás istým spôsobom spojila.“

„Ako je vôbec možné, že si bol priamo na mieste činu? To predsa bola obrovská náhoda.“

Leon si vzdychol. „Zrejme mi aj tak nebudeš veriť, ale naozaj to bola náhoda. Bolela ma noha. Najviac mi pomáha pohyb, preto som sa šiel prejsť cez pole. Husto snežilo, skoro nič som nevidel. Zrazu ma Júlia takmer zvalila.“ Pohľad mal neprítomný, akoby všetko znova prežíval. „Bola veľmi rozrušená. Najprv som ju musel upokojiť, aby som vôbec pochopil, čo sa deje. Potom som zavolal políciu a neskôr jej mamu. Júlia sa bála vrátiť k mŕtvole, aby policajtom ukázala miesto nálezu, preto som ju odprevadil a potom som s ňou počkal na jej mamu. Nemohol som ju predsa nechať samu s dvoma cudzími ľuďmi.“

Leon, rytier na bielom koni. To je teda gól! Ten príbeh som mu nezhltla. Prinajmenšom som neverila, že tam bol náhodou.

„A odvtedy ste boli priatelia,“ dokončila som zaňho.

„Áno. Taký zážitok ľudí spojí.“

„Možno ti teda rozprávala o svojich úzkostiach. O tom, že má pocit, že ju niekto sleduje.“ To ty si ju sledoval, dodala som v duchu.

Leon prikývol. „Bolo na nej vidieť, že sa bojí. Ibaže nechcela povedať čoho.“ Odpil si z koly a pozrel sa na mňa. „Vyčítala si mi, že som Júliu sledoval. To však nie je pravda. Nebolo to tak. Len som na ňu dával pozor. Človek nikdy nevie. Cítil som sa za ňu zodpovedný odvtedy, čo… no, veď vieš.“

Takže som mala pravdu! Aj keď ma chcel presvedčiť, že mal na svoje správanie dobré dôvody. Ha! Akoby to na veci niečo menilo!

„No nepomohlo to, však? Napriek tomu je mŕtva,“ konštatovala som.

„Áno, je mŕtva. A to si nikdy neodpustím,“ hlesol zastretým hlasom.

19. január 2012

V posledných dňoch som sa bavila s niekoľkými ľuďmi, ktorí Melissu poznali. Myslím si, že je to najlepší spôsob, ako sa o nej niečo dozviem. Vlakom som sa odviezla do Tiezenu, kde Melissa bývala, aj keď som sa musela veľmi premáhať. Od toho dňa sa bojím robiť čokoľvek sama. Čo by sa stalo, keby sa ma znova zmocnil záchvat paniky? Čo ak so mnou nebude nikto, kto by ma upokojil ako Tessa?

Melissiným rodičom som povedala, že som jej bývalá kamarátka zo školy, čo v podstate nebolo klamstvo. Prezerala som si staré fotografie v albumoch, pila kávu a rozprávala im, že som Melissu náhodou stretla v Kleinhardstettene u lekára. Teraz som sa dozvedela o jej smrti a chcela by som im osobne vysloviť sústrasť. Vymenili si prekvapené pohľady. Pani Schikolová sa spýtala: „Prečo by Melissa chodila k lekárovi do Kleinhardstettenu? Lekára máme predsa tu v Tiezene. Vždy k nemu chodila.“ Nemali teda ani poňatia o tom, že Melissa bola u môjho otca, a to ešte väčšmi potvrdilo môj zlý pocit. V duchu som sa pýtala to isté.

Myslím, že boli radi, že sa môžu o Melisse porozprávať, ale aj tak som sa cítila ako potvora. Schikolovci mi povedali, že Melissa bola vzorná žiačka, že s ňou neboli nijaké väčšie problémy. Opisovali svoju dcéru ako veľmi vážne dievča. Na moju otázku, či mala priateľa, sa na seba pozreli a bezradne pokrčili plecami.

Potom pani Schikolová povedala, že Melissa bola v tomto smere skôr rezervovaná a nikdy sa im o nikom nezmienila. Rodičia netušili ani o jej tehotenstve. Je veľmi smutné, že sa o tom museli dozvedieť od polície. Na druhej strane ma to neprekvapilo, lebo obaja boli na prvý pohľad nesmierne konzervatívni. Určite dúfali, že ich dcéra vstúpi do manželstva ako panna. Dokonca aj na fotkách vyzerala Melissa ako mníška, akurát že na sebe nemala habit.

Našťastie mi dokázali vymenovať niekoľko Melissiných kamarátok, za ktorými som mohla zájsť.

Vypytovala som sa aj v škole, lebo som si nedokázala predstaviť, že ju nikto nepoznal dôvernejšie. Všetci však Melissu považovali za sivú myšku, ktorá sa zaujímala iba o školu a cirkev, kde pracovala ako dobrovoľníčka. Melissa a svätá? Skôr padlý anjel!

Včera poobede mi mama povedala, že vyšetrovanie bolo zastavené po tom, čo súdny lekár stanovil ako diagnózu zamrznutie. Melissa mala pri sebe mobil. Mohla komukoľvek zavolať, ale neurobila to. Nemala nijaké zranenia, ktoré by jej zabránili vstať z ľadovej zeme, lekár nenašiel nijakú chorobu. Keď si v pamäti vyvolám jej obraz, mám pocit, že tam ležala, ako keby spala. Akoby si jednoducho ľahla do snehu namiesto do postele – ibaže sa zo svojho spánku už nikdy neprebudí.

Nebola to nehoda, to je isté. V podstate zabila seba aj svoje nenarodené dieťa – toľko k jej náboženským postojom.

Večer som sa na Melissu spýtala otca. Pravdaže, nenápadne. Musím priznať, že nedal najavo ani štipku zlého svedomia. Povedal, že z princípu sa so mnou nesmie rozprávať o svojej pacientke. Takže som sa o svojom otcovi dozvedela ďalšiu novinku: Je veľmi dobrý herec! Neskôr som počula, ako vraví mame, že sa mu uľavilo, keď som začala hovoriť o Melisse. Vraj je to prvý krok k tomu, aby som spracovala svoju traumu. Znelo to trochu ustarostene, ale zároveň akoby mu skutočne odľahlo. Kde sa naučil takto sa pretvarovať? Alebo bol azda celý jeho život s mamou a so mnou jedna veľká lož?

Áno, mám traumu. No nie z toho, že som zakopla o mŕtvolu. Ani z toho, že tá mŕtva bola dievčina, ktorú som poznala. Ale preto, lebo som stratila niekoho oveľa dôležitejšieho. Svojho otca, ktorému som verila, kým nezačal podvádzať moju mamu. Po tej veľkej hádke sa zdalo, že je medzi nimi zase všetko ako predtým. Urobil to znova? Mal milenku? Vzala si Melissa život kvôli nemu?

Zrazu konečne rozumiem Tesse, ktorá nepozná ani meno svojho otca. A uvažujem, či na tom nakoniec nie je lepšie ako ja. Keď človek niečo nepozná, nevie ani to, o čo prichádza. Cítim v sebe veľké prázdno. Nech už táto vec dopadne akokoľvek, môj život už nikdy nebude ako predtým.

9. kapitola

Nikdy by som to nepovažovala za možné, ale s Leonom som sa cítila veľmi fajn. Niežeby mi preto bol hneď sympatický, ale bolo to pre mňa ľahšie. Chcela som sa s ním predsa zblížiť, a to bolo možné jedine vtedy, ak nájdeme spoločné témy rozhovoru. Jednou z nich bola Júlia. Aj keď som mu neverila každé slovo, v istej veci neklamal. Mal Júliu naozaj rád a cítil sa previnilo, pretože jej smrti nedokázal zabrániť.

Pocity viny boli ďalšia vec, ktorú sme mali spoločnú.

„Aj ja si vyčítam, že som v ten večer nebola s Júliou. Určite by ešte žila.“

Leon váhavo položil svoju ruku na moju. Neodtiahla som ju. „Ty za to nemôžeš. Veď si bola chorá.“

Pozrela som sa na strop a niekoľko ráz som zažmurkala, aby som potlačila slzy. Nemôžem predsa znova plakať. „Viem, ale tým sa to aj tak nezlepší.“

Leon ku mne postrčil balíček vreckoviek, ktorý som mu predtým dala. „Vezmi si ich. Myslím, že ich potrebuješ viac ako ja.“

Otvorila som balíček, vybrala vreckovku a vysmrkala sa. Nebudem mu už zase ďakovať. No musela som priznať, že mi robilo dobre, keď som sa s ním mohla rozprávať o Júlii. Na nos mu to však vešať nebudem.

Čas v Grätzeli priam letel. Po chvíli som sa pozrela na hodinky a s úžasom som konštatovala, že už bolo päť. Schmatla som svoje veci. „Je mi ľúto, ale musím letieť,“ zakričala som Leonovi cestou k pultu, kde som zaplatila za naše nápoje.

Rozhodla som sa, že pôjdem autobusom, aby som bola doma skôr. Mama povedala, že dnes príde neskoro, a ja som chcela byť v byte, keď sa vráti Corinna. Možno by sme mohli spolu variť. Navyše sa sestra ešte potrebovala učiť na písomku z matiky. Nemôže uškodiť, ak si látku preberieme spoločne. Žiaľ, matematika jej vôbec nešla, ale keď sa s ňou učím, má aspoň nejakú šancu, že nedostane päťku.

Cestou na zastávku som mala pocit, že ma niekto pozoruje. Dočerta, ak je to Leon, tak nech si ma neželá! Napriek tomu, že som sa zo všetkých síl snažila odhaliť ho niekde za stromom, nebol tam. Zahliadla som iba dve staršie dámy z Kleinhardstettenu. „Dobrý deň,“ zamumlala som a postavila som sa o trochu ďalej, aby im nenapadlo osloviť ma. Aj tak by to však zrejme neurobili, pretože boli zahĺbené do rozhovoru. Zrazu sa mi na zátylku zježili všetky chlpy. Najradšej by som utiekla. Čo sa to so mnou deje? Bežne predsa nie som bojazlivá. Daj na svoje pocity, povedala by teraz Júlia. Čo najnenápadnejšie som sa rozhliadla okolo seba.

Tam! Za autom zaparkovaným na druhej strane ulice stál muž, ktorý na mňa doslova civel. Rýchlo som odvrátila pohľad a po chvíli som sa naňho úkosom pozrela. Vtom zdvihol ruku, akoby ma chcel pozdraviť. Možno ho poznám. Vari by mi inak mával? Jeho tvár som však nedokázala rozoznať, lebo okolo krku mal niekoľkokrát omotaný šál, ktorý mu zakrýval všetko okrem očí. Potom niečo zdvihol. Že by to bola kamera? To určite nie je nikto, koho poznám! Rýchlo som sa odvrátila, demonštratívne som sa zahľadela na druhú stranu a dúfala som, že autobus príde čo najskôr. Keď som sedela v autobuse, uvažovala som, kto to mohol byť. A čo odo mňa chcel? Keď autobus prišiel, otočila som sa znova k neznámemu, ale už tam nebol. Možno horúčka, ktorú som mala pred niekoľkými dňami, poškodila môj mozog a vidím veci, ktoré neexistujú. Možno na mňa zapôsobili udalosti posledných dní. A akoby toho nebolo málo, trpím ešte stihomamom. Zamysli sa nad sebou, Theresa! No nech som sa akokoľvek pokúšala upokojiť, nepríjemný pocit v žalúdku zotrvával. Ten muž tam skrátka bol. Videla som ho. Zbabelca, ktorý nemal dosť odvahy, aby mi ukázal svoju tvár.

Prv než som odomkla dvere, začula som zvnútra hlasnú hudbu, smiech a zmes hlasov. Dočerta s Corinnou!

V hale bolo niekoľko párov topánok, ktoré rozhodne nepatrili ani mne, ani sestre. Bundy, šály a rukavice sa váľali po zemi. Ani som sa nesnažila byť potichu, v tom hluku si môj príchod aj tak nikto nevšimol.

Niekoľko sekúnd som to pozorovala. V našej obývačke bolo najmenej desať ľudí, jeden párik ležal na pohovke, moja sestra alebo niekto z jej hostí našiel čipsy, ktoré kúpila mama. Koberec bol posiaty omrvinkami, zopár ľudí tancovalo a pekne ich doň zašliapavalo. Najviac ma však rozčúlili prázdne fľaše od vína, ktoré stáli na stole. Bože, veď ešte nedávno sa hrávali so stavebnicami! Väčšinu z nich som poznala a nikto nemal viac ako štrnásť!

Hľadala som Corinnu, ale nebola tu. Mám sa najprv pustiť do nich alebo hľadať sestru? Rozhodla som sa, že najprv sa postarám o ňu. Inokedy na jej dvere klopem, no teraz som bola priveľmi rozzúrená. Rozrazila som dvere dokorán a najradšej by som ich zase zabuchla. Namiesto toho som vzala vázu s karafiátmi, ktorá stála na bielizníku vedľa dverí, a vyliala som vodu na dve polonahé postavy, čo ležali na posteli.

Chalan, zase ten Tim, vyletel, akoby dostal ranu elektrickým prúdom. Keď ma spoznal, zdržal sa komentára.

„Ak ťa tu uvidím ešte raz, vezmem na teba niečo iné ako vodu,“ povedala som, predlžujúc každú slabiku. Prikývol, pozbieral si oblečenie a vyletel z izby.

Otočila som sa, sestre som nevenovala jediný pohľad. V obývačke som vypla prehrávač, čím som si vyslúžila nespokojné šomranie. Bolo mi to jedno. „Dovidenia. Párty sa skončila.“

Pomaly sa začali trúsiť von. Stála som vo dverách s rukami prekríženými cez prsia, kým neodišiel posledný tínedžer. Potom som preskúmala ten neporiadok. Nepohnem ani prstom, rozhodla som sa. Aby som neupadla do pokušenia upratovať po Corinniných hosťoch, sadla som si demonštratívne na gauč a zapla televízor. Čakala som, kým Corinna vyjde zo svojej izby.

Netrvalo to dlho. Postavila sa medzi mňa a prijímač. „Okej, nebolo správne pozvať si sem kamarátov.“

Neodpovedala som, naklonila som sa trochu nabok, aby som videla na obrazovku. Program ma nezaujímal, ale bola som na ňu taká naštvaná, že mi chýbali slová. Navyše, chcela som ju nechať trochu podusiť.

Znova sa postavila do môjho zorného poľa. V duchu som sa usmiala. Corinna neznášala, keď ju niekto ignoroval. Snažila som sa tváriť nezúčastnene a posunula som sa ešte o kúsok ďalej.

„Hej! Rozprávaj sa so mnou! Už som ti povedala, že ma to mrzí.“ Podišla k stolu a začala upratovať poháre. Založila som si ruky za hlavou.

Corinna dva razy prešla okolo mňa a niesla použitý riad do kuchyne. Počula som, ako dáva poháre do umývačky. Keď sa v obývačke objavila tretí raz, vyhlásila: „No to s Timom ma nemrzí!“ Bolo to jej typické trucovanie.

Vystrela som sa. Napriek tomu, že som s ňou nechcela prehovoriť ani jediné slovo, nevedela som sa ďalej ovládať. „Vieš, ako si ma sklamala? Júlia bola aj tvoja kamarátka, aspoň si to vravela. A čo robíš? Usporiadaš párty! To sa robí, keď za niekým smútiš? Navyše som si myslela, že s Timom sme si to vyjasnili. Na sex si ešte primladá. To je pre teba taký problém počkať? Alebo je to problém preňho? Je to tým, že na teba nalieha?“

Vytreštila oči a pokrútila hlavou. „Nerozumieš tomu. Ničomu nerozumieš!“

Odišla, o chvíľu sa však vrátila s vysávačom. Zatiaľ čo prístroj hučal a Corinna vysávala omrvinky z čipsov svedomitejšie než zvyčajne, uvažovala som, čomu podľa nej nerozumiem. Tomu, že si pozvala hostí, aj keď to nemala dovolené? Nie je to tak, že by sme si domov nemohli nikoho pozvať… no hneď celé stádo spolužiakov? Ani o toto mi však nešlo. Šlo mi o prázdne fľaše od vína a o toho Tima. Zrazu som mala v žalúdku obrovskú hrču. Možno Corinne naozaj nerozumiem – v mnohých veciach bola iná než ja. Môžem jej vnucovať svoju cestu? Ibaže ja vidím, kam sa rúti. Moja mama, tehotná tínedžerka. Melissa, takisto tínedžerka, a mŕtva. A na sestru nemám dávať pozor?

Vysávač stíchol. Postavila som sa a šla som za sestrou. Položila som jej ruky na plecia, ale ona ich striasla. „Niekedy si myslím, že si bola stará, už keď si sa narodila. Musíš vždy všetko pokaziť? Každú zábavu?“ Rozplakala sa.

Chytila som ju za ruku a pootočila k sebe. „Corinna, pozri sa na mňa!“

Smrkla, ale potom sa na mňa pozrela nalíčenými očami.

„Na tento druh zábavy proste ešte nie si dosť stará. Videla som tie fľaše od vína. Dočerta, Corinna, pozri sa na mamu! Chceš skončiť ako ona?! A prečo nemôže Tim počkať, kým sa lepšie spoznáte? Čo ak sa s ním vyspíš a on sa s tebou o dva týždne rozíde? Čo ak on je tvoja veľká láska, ale ty jeho nie? Alebo sa zamiluješ do niekoho iného. A navyše – čo sa stane, ak otehotnieš? Mať sex predsa nie je len zábava.“

Corinna vzdychla. „Z toho vína som nevypila ani kvapku, prisahám. Ani som nevedela, že ho niekto priniesol. A pokiaľ ide o Tima, nie som predsa hlúpa. Existuje antikoncepcia. Niekedy si myslím, že žiješ na Mesiaci. To, že si stará panna, ešte neznamená, že ňou budem aj ja.“

To sedelo. Pustila som ju. „A ty sa zasa správaš, akoby zajtrajšok nemal prísť. Ty! Máš! Ešte! Čas!“

Corinna sa na mňa pochybovačne pozrela.

22. január 2012

Včera sa stalo niečo zvláštne. Mala som pocit, že ma niekto pozoruje, ale napriek tomu, že som sa často obzerala dozadu, nikdy tam nikto nebol. Možno má Theresa predsa len pravdu, keď vraví, že ma Leon sleduje, no nezdá sa mi to pravdepodobné. Prečo by to robil? Odvtedy ako som objavila Melissinu mŕtvolu a on mi pomohol, sa spolu občas rozprávame. Teraz o ňom viem určite oveľa viac než ostatní. Leon sa mi zdôveril, že vtedy po tom úraze takmer umrel. Stálo ho to celý školský rok, aby sa znova vzchopil, ale prežil to. Na rozdiel od svojho brata. Musí byť hrozné stratiť niekoho, koho milujeme. V každom prípade hovoril, že byt, ktorý mu všetci tak závidíme, patril jeho bratovi a on sa tam vraj nasťahoval, aby bol k nemu bližšie. Spýtala som sa ho, či ho ten úraz nejako zmenil. Taký zážitok predsa musí zanechať stopy – tak ako Melissina smrť poznačila mňa. Povedal, že predtým bol úplne iný. To je pravda. Spomínam si, že bol dosť veľký frajer, no vtedy som ho takmer nepoznala, lebo pôsobil veľmi povznesene. Dnes však nie je ani frajer, ani povznesený.

Ako sa asi zmením ja? Stanem sa po tej záležitosti s Melissou paranoidná? Už sa tá zmena začala? To nechcem. Budem proti tomu bojovať. Nechcem všade vidieť strašidlá. Určite sa mi len zdalo, že ma niekto pozoruje.

Medzitým som sa rozprávala s ďalšími ľuďmi, ktorí poznali Melissu. Tessa bola pri tom. Prosila som ju na kolenách, aby šla so mnou. Myslí si, že sa nemám kvôli Melisse ničiť, ale ona netuší, prečo tak pátram. Sťažovala sa, že sa s ňou takmer nerozprávam. Nie som schopná zmeniť to, ani kvôli nej. V opačnom prípade by som jej musela všetko povedať. Aj to, že môj otec mal pred dvoma rokmi pomer. Ako jej mám vysvetliť, že som sa o tom vtedy nezmienila ani slovkom? Pritom som to tiež skôr tušila, ako vedela. Všimla som si, že mama potajomky plače, bolo mi nápadné, že oco je často preč. Rodičia sa spolu takmer nerozprávali, a keď, tak prehnane zdvorilo. To by si aj slepý všimol, že medzi nimi nie je niečo v poriadku. Nakoniec som raz v noci tajne počúvala za dverami ich spálne. Mama ocovi povedala, že už to dlhšie nevydrží. Má sa vraj konečne rozhodnúť. Buď my, alebo tá druhá. Odkradla som sa naspäť do svojej izby a polovicu noci som preplakala. Therese som však povedala iba to, že sa naši pohádali. To, čo som vtedy prežívala, nebolo nič v porovnaní s jej problémami. Aj keby sa oco naozaj odsťahoval, mala by som ešte stále mamu, zatiaľ čo Tessa sa na tú svoju nemôže spoľahnúť. Navyše sa ešte musela starať o Corinnu. Na pätnásťročné dievča to bola dosť veľká zodpovednosť.

A keďže vtedy Tessa o ľúbostnom pomere môjho otca nič nevedela, ťažko by som jej teraz vysvetľovala, že môj otec nie je nijaký hrdina. Neuverila by, že mal niečo s Melissou, pretože nevie o tom, čo sa stalo predtým.

Zašla som aj za niekoľkými učiteľmi, u ktorých Melissa písala záverečnú prácu. Počas prípravy strávili spolu veľa času, a tak si možno niečo všimli. Očakávala som, že sa na mňa budú čudne pozerať alebo mi povedia, že sa mám starať o svoje veci. No prekvapilo ma, že všetci mali pochopenie pre môj záujem o Melissu. Asi dúfali, že sa tak ľahšie vyrovnám so svojou traumou. Steinmenger, najúžasnejší z našich učiteľov, mi poradil, aby som všetkému nechala voľný priebeh a žila ďalej svoj život. Navrhol mi, že ak si nebudem vedieť rady, môžeme sa porozprávať detailnejšie. Koniec koncov, je to náš školský dôverník. Možno by som to naozaj mala urobiť. Učitelia dôverníci predsa nesmú nikomu nič povedať, však? Je to, akoby sa človek spovedal farárovi? Škoda, že som sa ho na to zabudla spýtať. No nič, urobím to, keď sa s ním najbližšie stretnem.

Melissina bývalá francúzštinárka mi prezradila meno jej najlepšej priateľky, ktorá študuje v Grazi. Nebolo ťažké zistiť Tanjino telefónne číslo. Tanja mi povedala, že Melissa mala dve tváre. Okrem vzornej, usilovnej žiačky tu bola ešte celkom iná dievčina. Melissa mala priateľa – Leona! Komu by to napadlo! Prečo mi to už dávno nepovedal? Na druhej strane ho však celkom chápem. Musel byť úplne v šoku – a navyše sme sa vtedy sotva poznali. Neskôr si zrejme myslel, že by to vyzeralo čudne, keďže sa mi nezdôveril hneď. Je to rovnaké ako so mnou a s Theresou.

V každom prípade, Tanja si bola istá, že Melissa Leona nechala. Krátko po jeho nehode, pretože sa vraj zamilovala do niekoho iného. Ten druhý vzťah bol asi dosť vážny, ale Melissa ho držala v tajnosti. Tanja predpokladala, že jej priateľ bol ženatý.

Spýtala som sa, kedy sa s Melissou rozprávala naposledy, a ona povedala, že asi dva alebo tri týždne pred jej smrťou. Melissa jej zavolala a prezradila jej, že je tehotná. Nevedela, čo má robiť, a zrejme nemala nikoho iného, komu by sa mohla zdôveriť.

Tanja jej poradila, aby sa porozprávala s otcom dieťaťa. A so svojimi rodičmi. Musí si ujasniť, či si to dieťa chce nechať. Odvtedy sa jej Melissa neozvala.

Spýtala som sa Tanje, či vie, že Melissina smrť bola samovražda. Odvetila mi niečo, na čo nikdy nezabudnem. „Ak chceš počuť môj názor, tak ju zabil otec jej dieťaťa. Zrejme sa riadila mojou radou a povedala mu o dieťati. A on? Ten hajzeľ sa s ňou rozišiel. Alebo ju nútil, aby išla na potrat. A to ju zabilo!“

Neviem, či som sa s Tanjou vôbec rozlúčila, ani to, či som sa jej aspoň poďakovala. Musela som totiž myslieť len na to, že Melissin priateľ bol určite môj otec. Čo by inak robila v jeho aute? Prečo jazdila do Kleinhardstettenu, keď bývala v meste vzdialenom tridsať kilometrov a mala tam svojho lekára? Navyše, môj otec nebol gynekológ, tak čo od neho chcela?

Mám o tom povedať mame? Mám otca konfrontovať? Predsa sa nemôžem tváriť, akoby som o ničom nevedela. Napriek tomu som dnes ráno sedela pri raňajkách a podala otcovi maslo, poprosila som mamu o mlieko a zjedla dva rožky, akoby sa práve nezrútil svet. Herecký talent som zrejme zdedila po otcovi.

O pol hodiny som raňajky vyvrátila.

Obed som vynechala a mame som povedala, že ma bolí brucho. Priniesla mi potom do izby šálku bylinkového čaju.

Čaj už vychladol, na jeho povrchu plávajú tmavé škvrny. Šálka stojí predo mnou nedotknutá. Bylinkový čaj totiž nepomáha proti bezmocnosti, ktorú pociťujem. Melissa mala iba devätnásť.

10. kapitola

Nevedela som zaspať, lebo som v jednom kuse myslela na toho muža pri autobusovej zastávke. Desil ma. Pozeral sa na mňa, pozdravil ma, fotil ma. Prečo? Asi sa mi to iba zdalo. Zrejme to bol obyčajný chodec, ktorý si fotografoval park pred zastávkou. Možno si ma s niekým pomýlil. Alebo to bol zvrhlík, ktorý si fotí mladé dievčatá. A čo ak sledoval Júliu? Ako inak si mám vysvetliť ten zvláštny pocit, čo sa ma zmocnil, keď som sa naňho pozrela? Každá bunka môjho tela kričala: Nebezpečenstvo! Theresa, napomínala som sa, mala by si prestať dávať do súvislosti s Júliou každého, kto ti prebehne cez cestu. Upokojiť som sa však nedokázala. Ten muž na mňa hľadel, fotografoval ma. Šál, za ktorým skrýval svoju tvár, takže z nej nebolo možné skoro nič rozoznať, ho robil ešte neskutočnejším. Možno od Júliinej smrti vidím všade iba zlo, ale čo ak bola Júlia priveľmi dôverčivá a sadla si k niekomu do auta? Možno ju to stálo život. Je také zlé, že som opatrná?

Keď sa zaklapli vchodové dvere na byte, pozrela som sa na hodinky. Bolo krátko po polnoci. Mama na svoje pomery neprišla domov neskoro.

Počúvala som jej kroky a nenávidela som sa. Nie. Nenávidela som ju, lebo ona spôsobila, že som bola taká podozrievavá. Začula som, ako niečo robí v kúpeľni. Pravdepodobne sa odličuje a umýva si zuby. Všetko znelo normálne. S povzdychom som sa otočila na bok. Ako sa náš život dostal do týchto koľají? Prečo mama potrebuje alkohol väčšmi než svoju rodinu? Prečo má stále pocit, že bez muža nie je úplná?

S týmito otázkami v hlave som zrejme nakoniec zaspala, pretože ma zobudil až budík. Spočiatku som nevedela, kde som. Snívalo sa mi, že sedím v Júliinej izbe na jej posteli. Júlia pobehovala sem a tam po miestnosti a nedarilo sa mi ju presvedčiť, aby si konečne sadla. Dookola opakovala, že niečo hľadá, ale nechcela mi vysvetliť čo. Namiesto toho prevrátila celú izbu hore nohami, až vyzerala, akoby v nej zúril orkán.

Aj teraz, keď som bola tak rázne vytrhnutá zo spánku, som mala pocit, že jej musím s hľadaním pomôcť.

Corinnu som šla zobudiť až po tom, čo som sa obliekla. Prekvapilo ma, že v kúpeľni beží práčka. Ešte viac ma udivila hotová káva v kuchyni a mama, na ktorej nebolo vidno, že včera prišla neskoro. Usmiala sa a ukázala na kávovar.

„Daj si! Už musím bežať. Dnes prídem skôr a uvarím niečo dobré.“

Keď si vzala kabelku a odišla z kuchyne, hľadela som za ňou s otvorenými ústami. Čo sa s ňou zrazu stalo? Inokedy varenie považovala za veľmi namáhavé. Vždy vravela, že aj tak máme všetky tri teplý obed mimo domu, takže večer stačí len obložený chlieb.

Corinna vošla do kuchyne v nočnej košeli. So strapatými vlasmi vyzerala roztomilo, ale ja som jej ešte neodpustila tie včerajšie eskapády, a tak som jej ani nepopriala dobré ráno.

Corinnine bosé nohy plieskali po linoleu. Naliala si kávu a pozrela sa na mňa. Na tvári sa jej zračilo zlé svedomie. „Povedala si niečo mame?“

Pomaly som pokrútila hlavou.

Sestra si hrýzla do pery. „A povieš jej to?“

Neodpovedala som hneď. Potom som znovu pokrútila hlavou. Čo by sa zmenilo, keby sa o tom dozvedela mama? Aj tak Corinne vždy uverila všetko, čo jej narozprávala. A ja by som bola zase akurát žalobaba.

Corinna vyčarovala žiarivý úsmev. „Ďakujem! Veľmi pekne ti ďakujem!“ Pevne ma objala.

„Neteš sa predčasne! Aj tak to bude mať dohru,“ zavrčala som, hoci mi bolo jasné, že sa na ňu nedokážem dlhšie hnevať.

Vzala som si z misy dve jablká a hodila som ich do batoha. Potom som svoju aj Corinninu šálku položila do umývačky a zakričala som na sestru, aby sa poponáhľala.

Najmenej päť minút som čakala v bunde, čižmách, so šálom a v rukaviciach na chodbe a už som mala pocit, že dostanem porážku z tepla, keď sa konečne prirútila Corinna s rozpustenými vlasmi. Vkĺzla do topánok, nechala ich rozopnuté a strhla z vešiaka kabát.

„Hotovo!“ zvolala a vybehla na ulicu.

Na autobusovej zastávke stálo plno ľudí. Autobus bude zrejme na prasknutie a ja zo všetkého najviac neznášam tlačenicu, v ktorej sa človek nemôže ani nadýchnuť. Pohľad na hodinky naznačoval, že keby som sa poponáhľala, mohla by som stihnúť školu aj pešky. Vtom mi napadlo, že ak budem mať šťastie, narazím na vodiča, ktorý viezol Júliu.

Corinna sa v autobuse pretlačila až dozadu k svojim kamarátom, ktorí jej držali voľné miesto. Postavila som sa k dverám vodiča. Bol to Harald, ktorý mal zrejme službu aj v soboru večer. Ako s ním mám začať rozhovor? Bude si myslieť, že ho balím.

Napokon som sa premohla. Mala som len dve možnosti. Buď prekročím svoj tieň, alebo sa zmierim s tým, že sa nikdy nedozviem, či s ním Júlia šla. „Vy ste mali službu aj v sobotu večer, však?“ spýtala som sa.

Harald mi venoval pohľad, ktorý mi bol nepríjemný. Bola som rada, že moje telo zahaľuje hrubá bunda. Potom povedal: „Jasné!“

„Všimli ste si moju kamarátku Júliu? Má dlhé svetlé vlasy a je asi rovnako vysoká ako ja.“ Vybrala som z peňaženky Júliinu fotku, ale on na ňu vrhol len letmý pohľad.

„S tou už som ťa videl viac ráz.“ Znelo to ako otázka, ale zrejme to bolo skôr konštatovanie.

„Asi áno.“

„Nie. Ak je to tá, s ktorou chodievaš často, tak tá ku mne nenastúpila. Kedy to malo byť?“

Premýšľala som. Leon vravel, že odišiel o desiatej, no Júlia tam ešte zostala. Zhodovalo sa to aj s výpoveďami ostatných ľudí, ktorých som sa v Grätzeli pýtala.

„Presný čas neviem, ale určite to bolo po desiatej večer,“ odvetila som.

Myslela som si, že už mi vôbec neodpovie, no zrejme sa musel sústrediť na premávku alebo premýšľal. Otočil volantom a vošiel na ďalšiu zastávku. Stlačil dve tlačidlá a dvere sa otvorili. Svedomite sa pozrel do bočného aj do spätného zrkadla, potom dvere zase zavrel a pokračoval v jazde. Konečne sa znova ozval: „Posledná jazda je o trištvrte na dve. Po dvanástej už šlo len veľmi málo ľudí.“ Uškrnul sa. „Ver mi, spomínam si na každú peknú babu, ktorú som viezol. Tvoja kamarátka to stopercentne nebola.“

Poďakovala som sa mu. Nebolo to zďaleka také hrozné, ako som očakávala. Zvyšok cesty som sa mlčky dívala z okna a uvažovala som. Júlia chcela ísť domov autobusom, ale niečo ju od toho odradilo. Alebo niekto. Pred mojím vnútorným zrakom sa vynorili dve tváre. Neznámeho muža za autobusovou zastávkou a o niečo mladšia tvár, ktorú som poznala. Leon. Dočerta! Mala som sa ho spýtať, či vie šoférovať auto. Keby som to nejako šikovne zakamuflovala…

Autobus zabočil do ulice, kde máme školu. Pozrela som sa na hodinky. O dvadsať minút osem. Čas na to, aby som šla do šatne, vzala si veci na vyučovanie a prehodila s Leonom niekoľko nevinných slov o autách.

Leona som však nikde nevidela. Predstavovala som si všetky možné dôvody, prečo nie je v škole. Možno som ho nakazila a leží s chrípkou v posteli.

Až keď náš triedny učiteľ a zároveň nemčinár Wennecker pri zapisovaní do triednej knihy poznamenal, že Leon má dnes fyzioterapiu, došlo mi, že Leon chodí každý piatok do školy až poobede. Od začiatku školského roka. Prečo som si to neuvedomila sama? Hrať sa na detektíva nie je moja silná stránka!

Pán Wennecker položil pero na stôl a pozrel sa na nás. Ten pohľad sme veľmi dobre poznali. Chcel nám niečo povedať, no začne až vtedy, keď bude ticho – a keďže naša zvedavosť bola zvyčajne väčšia ako potreba rozprávať sa so susedmi, táto metóda mu vždy priniesla úspech. Často som si myslela, že by si svoju taktiku mal dať patentovať. Bolo to účinnejšie, než keby zakričal: „Ticho!“ ako to s obľubou robieval pán Müller.

Keď mal pocit, že mu všetci venujeme dostatočnú pozornosť, povedal: „V pondelok bude mať Júlia pohreb. Nebudem nikoho nútiť, ale potešilo by ma, keby ste na smútočný obrad prišli všetci. O desiatej na cintoríne, východný vchod. Stretneme sa tam a pôjdeme na obrad spolu. Pre každého z vás pripravím žltú ružu, ktorú môžete položiť na rakvu. A, prosím,“ uprene sa pozrel na Jána, ktorý sa na stoličke zosunul o čosi nižšie, lebo vedel, že reč bude o ňom, „ak to nebude veľký problém, neoblečte si roztrhané rifle.“

„Bielu,“ zamumlala som polohlasne.

„Prosím?“ spýtal sa pán Wennecker a milo sa na mňa pozrel. V posledných dňoch so mnou jednal ako v rukavičkách. Hneď po Júliinej smrti si ma vzal bokom a navrhol mi, že za ním môžem kedykoľvek prísť, ak sa budem chcieť s niekým porozprávať. Myslím, že vie, že u nás doma nie je všetko tak, ako by malo byť. Nemala som ani poňatia, odkiaľ tie informácie má. Odo mňa určite nie. Snažím sa byť čo najnenápadnejšia, vyvolávať zdanie normálnosti.

„Čo si povedala, Theresa?“ opýtal sa ma ešte raz.

Keď ma oslovil, myklo ma. V poslednom čase som sa v myšlienkach stále niekam zatúlala.

„Musia to byť biele ruže,“ povedala som. Júlii sa žlté ruže nepáčili, biele, naopak, zbožňovala.

Prikývol. „Dobre, tak biele.“

Pol hodiny sme sa bavili o kvetoch a význame ich farieb. Teda ostatní o tom hovorili… ja som sa do rozhovoru nezapojila. Ani som nepočúvala. Júliu o tri dni zahrabú do zeme. Už len tá myšlienka vo mne vyvolávala nevoľnosť. Hlboko do tmy – Júlia nemala rada tmu. Bola človek svetla, dieťa slnka. Tak sama seba označovala. A teraz má tráviť všetok čas v temnote. Nezlepšia to ani ruže, či už žlté, alebo biele.

Vedela som, aké sú moje myšlienkové pochody iracionálne. Júlia nemohla nič cítiť. Ani strach z tmy, ani radosť z bielych ruží. Z tohto uhľa pohľadu bolo smiešne trvať na bielej farbe. Napočudovanie, práve táto myšlienka ma utešovala – tam, kde je teraz, nech už je to kdekoľvek, jej už nikto nespôsobí bolesť, nikdy sa nebude musieť ničoho báť.

23. január 2012

Spýtala som sa Leona na jeho vzťah k Melisse. Myslela som si, že by mi mohol pomôcť zistiť ešte niečo, čo som nevedela.

Spočiatku váhal, akoby o tejto časti svojej minulosti nechcel hovoriť. Teraz, keď viem, čo sa stalo, to chápem – a tiež chápem, prečo mi o tom nepovedal skôr.

Leon chodil s Melissou pred svojím úrazom jeden a pol roka. Ona si želala, aby svoj vzťah nezverejňovali. Melissa nechcela, aby sa o ňom dozvedeli jej rodičia. Väčšinou sa stretávali na odľahlých miestach, kde si mohli byť istí, že ich nikto neuvidí. Leonovi sa to po čase zdalo priveľmi hlúpe. Už sa nechcel dlhšie schovávať a naliehal na Melissu, aby ho konečne predstavila rodičom. Melissa sa toho zrejme bála. Jedného popoludnia, v deň, keď mal nehodu, sa pre to pohádali – a ona sa s ním rozišla. Leon bol zničený. Pravdepodobne to bola príčina nehody, možno sa to však stalo len náhodou, aj keď ja si to nemyslím.

Naposledy ju videl v nemocnici. Navštívila ho, lebo ho chcela poprosiť o odpustenie. Nie je to jeho vina, uisťovala ho, ale stretla niekoho iného, svoju veľkú lásku. Priznala, že jej nový priateľ je podstatne starší. Vzhľadom na vekový rozdiel je rád, že sa o ich láske nikto nedozvie. Odvtedy Leon Melissu nevidel, s výnimkou dňa, keď som našla jej mŕtvolu. Spoznal ju hneď. Ten pohľad bol ťažký aj pre mňa. O koľko horší musel byť preňho? Leon je celkom iný ako ostatní chalani v našom ročníku. Keď sa naňho v nákupnom centre Theresa osopila, čo už zase chce, bránila som ho. A pritom som si všimla, ako po nej poškuľuje. Myslím, že by sa k sebe veľmi hodili, len ju ešte musím presvedčiť, že Leon je fakt milý chalan. Už je najvyšší čas, aby do svojho života niekoho pustila.

Po rozhovore s Leonom viem, že moje tušenie nebolo úplne nesprávne. Toľko indícií, ktoré vedú k môjmu otcovi, nemôže byť náhoda.

Potrebujem ešte niekoľko dní, aby som to všetko dôkladne spracovala a premyslela si, komu sa môžem zdôveriť. Možno to predsa len bude Tessa. Dúfam, že ma pochopí, keď jej vysvetlím, prečo som jej o otcovej nevere nepovedala skôr. Ak sa mi podarí nájsť vhodné slová, poviem to mame. Bude to pre ňu zlé, keď sa dozvie, že ju podviedol druhý raz. Navyše s dievčaťom, ktoré by mohlo byť jeho dcérou.

Alebo pánu Steinmengerovi. Na internete som zistila, že keď nie som v ohrození a neohrozujem nikoho iného, musí si všetko, čo mu poviem, nechať pre seba.

Svoje poznámky si schovám, lebo mama chodí do mojej izby veľmi často. Nechcem ju z ničoho obviňovať, určite sa nehrabe v mojich veciach so zlým úmyslom, ale odvtedy, ako som našla Melissu, robí si o mňa veľké starosti. Správa sa ku mne, ani keby som mala desať a nie takmer osemnásť. Skladá mi bielizeň, odkladá mi ju do skrine, akoby ma nechcela ničím zaťažovať. Možno hľadá stopy, na základe ktorých by vyvodila, ako to všetko zvládam. Možno sa bojí, aby som nespáchala samovraždu. Ktovie, čo sa odohráva v matkách! V každom prípade by to mala počuť odo mňa osobne a nie si to prečítať v mojich čmáraniciach.

A otec? Nesmie sa dozvedieť, že mu nedôverujem. Zatiaľ som bola veľmi opatrná, a preto si myslím, že doteraz si nič nevšimol, ale istá si tým byť nemôžem.

A ČO AK TO TAK NIE JE? Už som si všimla, že sa stále chytám slamky ako topiaci sa a robím si nádeje. Čo všetko sa ešte budem musieť dozvedieť, aby som uverila tomu, čomu uveriť nechcem?

Ak sa mýlim, je o to dôležitejšie denníkové záznamy schovať. Ako by som sa mohla pozrieť rodičom do očí, keby sa ukázalo, že som si všetko len nahovárala? Mamu by veľmi sklamalo, že som so svojimi starosťami neprišla za ňou. Nech sa na to dívam z ktorejkoľvek strany, mám pocit, že všetko, čo robím, je zlé. Pritom jediné, po čom túžim, je urobiť správnu vec.

11. kapitola

C ez prestávku na obed som stála bokom a pozorovala zhon oko lo seba. Bolo zima, ale nie tak veľmi ako v predchádzajúcich dňoch. Jedla som jablko, sledovala žiakov z nižšieho stupňa a myslela na to, ako málo sme sa za posledných niekoľko rokov zmenili. Pohľadom som zavadila o spolužiakov z nášho ročníka. Dievčatá stále postávali v malých skupinkách a chichotali sa. Chalani robili všetko, aby upútali ich pozornosť – presne ako ži aci z nižších ročníkov.

Kútikom oka som si všimla, že vpravo odo mňa sa niečo zalesk lo, akoby niekto urobil fotku. Ani jeden žiak však nemal v ruke fotoapar át. Navyše, nikto nevyzeral, že by pózoval na fotografiu. Pravdepodobne to boli len nervy. Mimovoľne som si znovu spo menula na muža pri autobusovej zastávke.

Niekto ku mne zozadu pristúpil a ja som sa mykla. Bol to Leon. Nevydal ani hláska, len sa postavil vedľa mňa.

Keďže stále mlčal, začala som ja: „Júlia bude mať v pondelok pohreb. O desiatej máme byť na cintoríne.“

Prikývol: „Dobre.“

Hrýzla som si pery. Tak sa ho predsa spýtaj! kričala každá bunka môjho tela. Vydýchla som. Príležitosť, na ktorú čakám už od rána, je tu, no ja sa správam úplne nemožne.

„Pôjdeš tam autom?“ Hurá! Dostala som to zo seba bez zakoktania a zaváhania!

Leon zdvihol obočie. „Ja? Autom? Ako ti to napadlo?“

Dočerta! Zase som si nepremyslela dopredu, čo na takú otázku odpoviem, a teraz budem musieť improvizovať, čo mi vôbec nejde. Ako sa poznám, určite sa to skončí katastrofou. Už som však nemohla cúvnuť.

„No, mala som pocit, že som ťa raz videla v nejakom aute.“

„Tak to je naozaj len pocit. Nemám auto.“

„Naozaj? Ani vodičský? Chcem povedať… všetci chalani…“

Leonov pohľad mi prenikol pod kožu. „Nikdy som nebol ani nebudem ako druhí. Myslel som si, že si to už pochopila.“ Otočil sa a odišiel. Bol urazený, lebo som mu položila nevinnú otázku, alebo preto, lebo niečo skrýva? Pravdaže, odpoveď som tiež nedostala.

Ty si ale trdlo, Theresa, pomyslela som si. Zároveň sa ma zmocnila zlosť na Karin Zaunerovú. Pre policajtku by bolo ľahké zistiť, či má Leon vodičský preukaz, alebo nie. Pravdepodobne to aj zistila, no mne to nepovedala. Zavolám jej a spýtam sa na to. V najhoršom prípade ma odbije – a na to som si pomaly, ale isto zvykala. Sú aj horšie veci.

Naozaj sú aj horšie veci, ako som zistila, keď som o pol šiestej prišla domov. Že niečo nie je v poriadku, mi malo dôjsť v okamihu, keď som otvorila vchodové dvere a začula, ako si mama pospevuje nejakú melódiu. Bola to skladba od ABBY Dancing Queen. Čo sa deje?

„Theresa?“

„Áno, som to ja,“ zakričala som. Kto iný by to mal byť? Corinna mala o dve hodiny menej ako ja, čiže by už mala byť doma.

Vyzula som si topánky, zavesila bundu a všimla som si, že všetko je starostlivo usporiadané a upratané. To urobila mama? Ak áno, čo to do nej zrazu vošlo? Ráno vyprala, teraz varí a ešte aj upratala? To sa mi nejako nezdá. Nie, toto odo mňa nie je fér. Bý vali aj dobré obdobia, keď sa o väčšinu vecí starala. Keď sa pokúšala napraviť všetko, čo pokazila. Toto bola zrejme tiež taká fáza. Ako dlho bude trvať tentoraz? Dosť dlho na to, aby v Corinne vzbudila falošné nádeje, že sa niečo zmenilo, ktoré potom znova sklame? Ja som to mala jednoduchšie. Nedúfala som v nič.

V izbe som si odložila batoh a potom som šla za mamou. Nech už varila čokoľvek, voňalo to dobre a  škvŕkanie v   žalúdku mi pripomenulo, že na obe d som zjedla iba jablko.

„Si hladná? Ešte chvíľu to bude trvať, ale zatiaľ môžeš prestrieť stôl. Pre štyroch, prosím.“

Aha, takže odtiaľ vietor fúka! S niekým sa zoznámila. Už znova. Ďalší adept na dlhom zozname náhradných oteckov, ktorých nám s Corinnou doteraz predviedla. Väčšinou všetci ušli, len čo sa o nás dozvedeli. Nikto nechcel ženu s deťmi. Prípadne to boli úchylovia, ktorí si mamu vybrali práve kvôli nám, mladým dievčatám. Už sme to prežili veľa ráz, zvládneme to aj tentoraz, pomyslela som si. Odháňať mužov, v tom som bola trénovaná.

Naposledy som si to vyskúšala dnes na Leonovi. Keď som sa zazrela vo dverách skrinky, v ktorej máme parádny riad, vyplazila som na seba jazyk. Možno by som mala chodiť na doučovanie ku Corinne. Tá vie, ako sa treba správať k chalanom.

Keď som prestrela stôl, zaklopala som na dvere Corinninej izby.

Strčila som hlavu medzi dvere. Moja mladšia sestra ležala na bruchu a niečo si zapisovala do zošita.

„Máš prácu?“

Zamračila sa. „Hej, úlohu z biológie. Ten Steinmenger má fakt o koliesko viac.“

Posunula sa, aby mi urobila miesto.

Ľahla som si k  nej. „Steinmenger je aspoň zaujímavý. Veľa ľudí si vybralo biológiu ako voliteľný predmet. Aj ja.“

Corinna vystrúhala kyslú tvár. „A určite to nie je preto, lebo je pekný?“

Zasmiala som sa. „Myslíš? No, musím uznať, že na svoj vek vyzerá celkom dobre.“ Koľko má asi rokov? Tridsaťpäť? Štyridsať?

„Vyzerá skvelo. A to si nemyslím iba ja. Tvrdí to polovica báb z našej triedy. Navyše, nie je taký rigidný ako ostatní učitelia. Iba tie jeho domáce úlohy sú hrozné. Čestné!“

„Nuž, človek nemôže mať všetko. Povedz mi, už si si všimla, že k nám na večeru príde návšteva?“ pozrela som sa na ňu so zdvihnutým obočím.

Corinna sa zamračila. „Pravdaže. Mama si spieva staré pesničky a správa sa, akoby bola zase mladá. Je to však jedno, aj tak jej to dlho nevydrží.“

Hoci sa mi nezdalo správne žiadať od mladšej sestry radu týkajúcu sa Leona, nemala som inú možnosť. Nemala som ani tušenia, ako by som ho mohla prehovoriť.

„Corinna?“

„Hm?“

„No, jeden chalan…“

Sestra odložila zošit. Okamžite mi venovala všetku pozornosť a po tvári sa jej rozlial úsmev. „Páči sa ti? Alebo sa buchol on do teba?“

Zavrtela som hlavou a uvedomila som si, že som očervenela. Corinna si bude myslieť, že to spôsobili moje rozpaky. Ja som sa však začervenala preto, lebo som sa práve chystala sestru oklamať, a pritom som jej vždy vravela, že má hovoriť pravdu. Nakoľko sa budem musieť ešte pokriviť, aby som sa dozvedela o okolnostiach Júliinej smrti?

„Nie… teda… je to skôr… ehm… to prvé,“ vykoktala som.

Corinna vytreštila oči, zatlieskala, vyskočila a potom začala skákať po posteli s rukami vysoko nad hlavou. „Theresa je za-mi-lo-va-ná! Theresa je za-mi-lo-va-ná! Konečne!“

Schmatla som ju za ruku a stiahla som ju zase dolu. „Čo ti šibe?“ zasyčala som. „Nemusí to hneď vedieť celý svet.“

Corinna si sadla. „Veď dobre. Len sa teším, že sa ti konečne niekto páči. Kto to je? Ako sa volá? Poznám ho?“ Od šťastia bola celá bez seba.

Vzdychla som. Leonovo meno jej rozhodne nepoviem, ale v  úplnej neistote ju tiež nemôžem nechať. Inak by sa urazila s  nechcela by mi pomôcť.

„Poznáš ho z videnia. Chodí k nám do školy,“ odvetila som.

„A čo on? Aj ty sa mu páčiš?“

„Neviem. Dá sa s ním skvelo baviť, ale ja vždy poviem niečo hlúpe a potom ma nechá stáť samu. Aj dnes. Pritom som len chcela vedieť, či má vodičák. Všetci chalani predsa zbožňujú autá.“

„A má?“ vyzvedala Corinna so záujmom.

Pokrčila som plecami. „Netuším. Nepovedal mi to. Vyhlásil, že nie je ako všetci a nato jednoducho odišiel.“

Corinna si klopkala perom po perách. „Ťažký prípad. Normálne sa chalani s niečím takým radi vystatujú. Baby sú väčšinou celé bez seba, keď má chalan vodičský a auto.“

„Auto nemá,“ poznamenala som.

„Možno si ho ranila na citlivom mieste,“ tipovala Corinna. Mala pravdu. Ibaže Leonovo citlivé miesto nebolo to, že nemá auto.

„A čo ak sa proste len nerád vyťahuje?“ uvažovala som.

„Všetci chalani sa vyťahujú, ver mi. Najmä pred kamarátmi. Všetkým ide vždy iba o to, kto má lepší smartfón, kto nosí lepšie handry, kto má viac dievčat. Iba Tim je iný. Miluje ma a aj ja jeho.“

Nadýchla som sa, aby som jej odpovedala, ale zdvihla ukazovák. „Nezačínaj s tým zase!“

„Dobre. Ibaže keby bol Tim iný ako ostatní a všetci chalani chceli len jedno, tak by sa nemal ponáhľať, však?“

Bola som na seba hrdá. Reagovala som geniálne.

Corinna mi však dala mat. „Máš pravdu. Tim je iný, ibaže ja nie… No aby som sa vrátila k tomu tvojmu chalanovi,“ pokračovala moja sestra a zrejme si vôbec nevšimla, ako ma práve šokovala. „Aj Tim neznáša, keď ho s ostatnými hádžu do jedného vreca. Možno je na tom ten tvoj podobne.“

Ten môj, to teda znie! Musela som sa premáhať, aby som nevybuchla do smiechu. Corinna mi však dala jeden dôležitý tip, ktorý ma možno posunie ďalej. Leon je od hlavy až po päty individualista. Ak ho nechcem odohnať, nesmiem vychádzať zo svojich skromných znalostí mužského pohlavia. Budem sa musieť zaoberať ním, budem musieť spoznať jeho osobnosť. Celkom som sa tešila, až ho zase uvidím. Vyhovárala som sa na to, že iba chcem vyskúšať svoje novonadobudnuté vedomosti o rôznych druhoch chalanov.

„Tim o mne vie všetko,“ vravela práve Corinna. „Nemám pred ním nijaké tajomstvá.“

„Ani to, že si sa ešte v  šiestich rokoch po cikávala?“ spýtala som sa s  úškrnom.

Corinna ma uštipla do ruky. „Ty si ťava! To by som mu nikdy neprezradila. A okrem toho to nie je pravda.“

Vedela som, že by som jej pokazila náladu, a tak som ustúpila. „Iba som chcela povedať, že vždy existuje niečo, čo si človek radšej nechá len pre seba. Aj keď je zamilovaný.“

Corinna sa zamyslela. „No komu by mal človek všetko vravieť, ak nie tomu, koho miluje?“

Dobrá otázka. Ja už nemám nikoho, komu by som mohla povedať naozaj všetko. Veľa som sa zdôverovala Júlii, ale ani ju som nechcela otravovať večným rozprávaním o mame. A  čo ona? Aj ona mala tajomstvá, o  ktoré sa nechcela podeliť ani so mnou, svojou najlepšou priateľkou?

Spomenula som si, že som si v  ťažkých chvíľach písala denník. Zapisovala som si doň svoje pocity, svoju nenávisť k mame, svoje zúfalstvo. Proste všetko. Aj veci, ktoré som Júlii nemohla povedať, pretože by ich vo svojom zdravom svete nikdy nepochopila.

Potom Corinna moje denníky našla a prečítala si ich. Odvtedy si už denník nepíšem. No viem, že aj Júlia si kedysi písala denník. Keď sa už nezdôverila mne, možno objavím niečo, čo mi pomôže, v jej denníku. Bola som odhodlaná chytiť sa každej slamky, len aby som zistila pravdu o Júliinej smrti.

Corinna ma podpichla. „Tak komu by si prezradila svoje tajomstvá?“

Pokrčila som plecami. „Neviem.“ A teraz, keď je Júlia mŕtva, už nemám ani ju. Až dosiaľ som to dobre zvládala, veci som si nechávala pre seba. Aj tak si myslím, že človek nemusí hneď všetko roztrubovať.

Vstala som skôr, ako mi Corinna stihla položiť ďalšie nepríjemné otázky, na ktoré nepoznám odpovede.

„Poď,“ povedala som. „Dúfam, že mamin hosť príde už skoro, lebo som hladná ako vlk.“

Vtom zazvonil zvonček. Vydýchla som, vnútri som sa obrnila proti tomu, čo ma čaká pri večeri, a rozhodla som sa, že nikým a ničím si nedám pokaziť chuť na jedlo.

24. január 2012

Môj život je teraz skrátka hrozný. Skoro sa nespoznávam. Robím veci, ktoré by som nikdy predtým nerobila – a desí ma, aké sú ľahké. Ako jednoducho mi klamstvá vychádzajú z  úst, ani keby som v  tom mala cvik.

Oca zavolali k naliehavému prípadu a on si v tom chvate zabudol na písacom stole mobil. Pozrela som si zoznam volaných čísel a našla som tam Melissino meno aj telefónne číslo. No dobre, nemal tam od nej nijaké kompromitujúce esemesky, nijaké vyznania lásky, ale taký hlúpy by zrejme nebol. Koniec koncov, nerobil to prvý raz.

Prehľadala som zásuvky jeho písacieho stola, no nič som nenašla. Tiež by od neho bolo poriadne hlúpe, keby si ľúbostné listy nechával doma, kde by sme ich mohli ja alebo mama nájsť. Niečo však určite muselo existovať. Možné je aj to, že Melissa bola iná než ja a ostatné dievčatá v mojom veku a nepotrpela si na listy, fotografie či iné dôkazy lásky. Len si to, úprimne povedané, neviem predstaviť. Všetky baby, ktoré poznám, vrátane mňa, si na zošity a dosky píšu iniciály svojho milovaného. Hm, Tessa možno nie. To sa však ešte zmení. Určite!

Znovu som si v hlave premietla rozhovor s Melissinými rodičmi. Polícia im o tom dieťati určite povedala, ale mne sa o tom nezmienili ani slovkom. Prečo nie? Chceli zachovať dekórum alebo pravdu radšej potlačili, lebo to, čo sa nesmie stať, sa ani nestalo?

Aké jednoduché by pre nich bolo zavrieť oči a  ďalej žiť ako dosiaľ. Ibaže ja nie som ako Schikolovci. Nebolo by správne nechať tú vec tak.

Dnes ráno som pred školou zase mala pocit, že ma niekto pozoruje, no Theresa sa mi vysmiala. Ukázala na zástup žiakov prúdiaci do gymnázia a spýtala sa, či som si až teraz všimla, že na mňa odvtedy, ako som našla Melissinu mŕtvolu, všetci zízajú. Úprimne povedané, doteraz mi to naozaj nenapadlo. No nečudujem sa, že vidím veci, ktoré neexistujú, respektíve, že si nevšimnem niečo, čo je pre ostatných zrejmé. Je to tým, že od nálezu Melissinho tela som prakticky nespala. Napríklad dnes som sa prebudila celá zdesená, pretože som ju pred sebou videla. Ležala v snehu, úplne ako naozaj, ale keď som chcela utiecť, posadila sa, hľadela na mňa a otvorila ústa, akoby mi chcela povedať niečo dôležité. Natiahla ku mne ruky. Ruky v otcových rukaviciach. Zobudila som sa na svoj krik.

Potom som sa bála opäť zaspať. Takto to už dlho nevydržím. Uvažovala som dokonca o tom, či nemám otca poprosiť o nejakú slabú tabletku na spanie. Z toho možno usúdiť, aká som zúfalá. Nenadarmo je odopieranie spánku dodnes obľúbenou metódou mučenia, ako sme sa nedávno učili na dejepise. Ibaže otec by mi určite nijaké tabletky nedal. Ani mame som nepovedala, že mám problémy so spánkom. Aj bez toho sa už kvôli mne priveľmi trápi a jej liek dôverne poznám: horúci kúpeľ a upokojujúci čaj. Žiaľ, ani jedno z toho na mňa zatiaľ nezabralo.

Dnes bola klasifikačná porada, preto sme mali skrátené vyučovanie. S Tessou sme šli do mesta a stretli sme tam Leona. Teraz, keď si to všímam, som si istá, že sa mu páči. Mávla som naňho, on odkýval, ale Theresa ma ťahala ďalej a  šepkala mi do ucha, ako jej lezie na nervy. Človek vraj neurobí ani krok bez toho, aby oňho nezakopol. Po prvé, nie je to pravda, a  po druhé, celkom to chápem. Ako inak má upútať jej pozornosť? Najbližšie sa ho spýtam, či si k nám nechce prisadnúť. Tessa sa môže postaviť na hlavu. Ja ho mám rada a som si istá, že aj jej začne byť aspoň trochu sympatický.

Z umeleckej výchovy budem mať predsa len dvojku – aj bez hotového projektu. Meinhardtová povedala, že chápe, že svoj film „za daných okolností“ nedokončím. V druhom polroku to vraj môžem dohnať. O tom pochybujem. Už nikdy nebudem schopná ísť cez les alebo cez pole bez strachu. Theresa si myslí, že raz to pominie. Dúfam, že má pravdu. Nenávidím, keď nemôžem byť sama sebou.

Policajti mi priniesli kameru, ktorú som stratila, zapnúť ju však nedokážem. Možno ani nebude fungovať, ležala predsa na snehu. Niekoľko ráz som ju vzala do rúk, ale tak sa mi triasli, že som ju musela zase odložiť. Zdá sa, že sa nikto nečuduje, že už v jednom kuse nenatáčam – väčšine ľudí pravdepodobne dokonca odľahlo. Vždy reagovali skôr nervózne.

Ktovie, či si Melissa uvedomila, čo jej samovražda spôsobí. Zamyslela sa nad tým, ako bude vyzerať život toho, kto ju nájde? Bolo jej to jedno? Nemám inú možnosť, musím sa s tým nejako vyrovnať. Melissa, ani netušíš, aké sú následky tvojho hrozného činu. Ľudia, ktorí sa rozhodnú pre samovraždu, sú totálni egoisti. Jediné, čo ich zaujíma, sú oni sami. Znie to tvrdo? Pravdaže. Aj pre mňa je to však poriadne tvrdé.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .