Triler: Mrazivé leto

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Dotyk smrti

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Zradný anjel

Triler: V znamení vážky

Triler: Výkrik do tmy

Manuela Martini

Triler: Mrazivé leto – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Sedem

Lyra zadychčane zahla za roh. Najskôr zbadala kočík, potom Beu, ktorá práve telefonovala.

„No konečne!“ odfrkla si Bea a ukončila hovor. „Div som tu nevystála do chodníka dieru! A koľko by si povedala, že okolo prešlo matiek a babiek? A všetky nakúkali do kočíka!“

Keby tak Bea vedela, čo som práve zažila, pomyslela si Lyra, nič však nepovedala.

„Bol to hlúpy nápad!“ vyštekla Bea. „Oliver má pravdu. Je to nanič. Môžeme sa ho jednoducho rovno spýtať, kde býva alebo či nevie, kam zmizla Pia.“

„Tak sa ho spýtaj!“ vyzvala ju Lyra.

„Ja? Spýtaj sa ho sama! Oliver má pravdu. Nech sa o to postará polícia! Ja idem na pláž. Dobre sa bav!“ Bea sa zvrtla na päte a ponáhľala sa s kočíkom preč.

Lyra si vzdychla. Prázdniny sa začali vážne dobre! Piino zmiznutie, problém s priateľmi – a navrch ono podivné stretnutie s Leandrom. Obrovské chobotnice, lodný kuchár – nechápala, ako môžu jeho tajuplné narážky súvisieť s Violou. Keby jej ako naschvál nezavolala Bea, asi by jej to vysvetlil.

Práve sa rozhodla, že sa vráti a spýta sa Leandra, čo mal vlastne na mysli, keď sa ozval hlas píšťalky. Všetky myšlienky boli odrazu preč a Lyra tú strašidelne krásnu melódiu nasledovala ako v tranze, až pokým sa neocitla pred brusičom nožníc.

„Hola!“ pozdravila ho.

Muž prestal hrať a pozrel sa na ňu. Keby sa teraz usmial, vyzeral by celkom neškodne, pomyslela si Lyra. Ale on sa neusmieval. Chvíľu na neho hľadela, potom si spomenula, že má v taške nože. Keď bude pracovať, možno s ním ľahšie nadviaže rozhovor. Vytiahla z tašky uterák a rozbalila ho. Na ostrí nožov sa zatrblietal slnečný lúč.

Brusič postavil moped na stojan a naštartoval motor. Brúska na nosiči sa otáčala a vydávala hlasný, prenikavý zvuk.

Mlčky jej vzal z ruky prvý nôž. Lyre naskočila husia koža. Naozaj sa ho má spýtať?

„Soy una amiga de Pia – som Piina kamarátka,“ povedala a musela sa snažiť, aby prehlušila brúsny kameň. Muž nereagoval. Je hádam hluchý? Ak musí tento zvuk počúvať deň čo deň, ani by nebol div.

„Soy…“ chcela to zopakovať, ale vtom otvoril ústa a spýtal sa: „Ty sa kamarátiš s Piou?“

Lyra prikývla.

Jeho pohľad sa zachmúril. Rázne vypol motor. „Vieš, kde je?“ spýtal sa a premeriaval si ju ľadovomodrými očami.

„Zmizla,“ odpovedala Lyra.

„Čo to znamená, zmizla?“ oboril sa na ňu.

Lyra sa strhla. Prečo sa s ním vôbec začala rozprávať?

„Ja neviem. Myslela som, že si ju možno videl,“ povedala a cítila sa nepríjemne.

„Ja? Prečo ja?“ Prižmúril oči, tváril sa podozrievavo.

„No – ste predsa priatelia?“ Najradšej by si odhryzla jazyk. Toto predsa vôbec nechcela povedať!

„Kto to tvrdí?“ spýtal sa ostro.

„Ehm…“ Teraz ešte k tomu začne jachtať! Lyra, ty si vážne úžasná!

Zovrel nôž v ruke a vrhol na ňu prenikavý pohľad. „Varujem ťa. Ak povieš niečo také jej rodičom alebo niekomu inému…“

Lyra naprázdno prehltla a zízala na lesklé ostrie. Brusič ďalej nepokračoval, ale ani nemusel. Jeho varovanie bolo jednoznačné.

„Osem eur.“ Vrátil jej nože a vypol motor.

Lyra trasúcimi sa prstami nahmatala v taške desaťeurovú bankovku. On vyhrabal z vrecka odstrihnutých džíns dve mince. Keď jej ich podal, ich ruky sa dotkli. Lyra svoju prudko odtiahla.

„Rozumela si mi, hej? Ani slovo.“

Prikývla.

„Hasta luego! Dovidenia!“ povedal. Lyra zazrela tmavú medzeru medzi zubami.

„Hasta luego!“ zamrmlala a odchádzala. Cítila, ako ju prevrtáva jeho pohľad. Ten muž jej naháňal strach. Bolo jasné, že Piu poznal. Lyra prešla len pár metrov, keď sa píšťala ozvala opäť. Tá melódia sa jej vypaľovala do hlavy. A čo keď ho Pia nasledovala ako deti potkaniara z Hamelnu…?

Lyra pridala do kroku a len čo zahla za roh, rozbehla sa domov, ako najrýchlejšie vládala.

Osem

„Zlatíčko, dnes možno prespím u Daniela!“ zavolala mama zhora, keď Lyra dorazila domov.

Cítila, ako jej srdce naráža do rebier. Mama by zúrila, keby sa dozvedela, že sa jej brusič nožov pred chvíľou vyhrážal.

„Počula si ma, Lyra?“

Daniel. Jasné, ako keby to bola nejaká novinka! V piatok u neho mama zostávala takmer pravidelne. Býval v susednom mestečku a živil sa inštalovaním klimatizácií do bytov a kancelárií. Keby jej tak mama konečne prestala vravieť zlatíčko. Už dávno nemá päť! Lyra vrátila nabrúsené nože späť do zásuvky.

„Lyráááá?“ zavolala mama znovu.

„Ánóóóó!“ opáčila Lyra a naschvál pomaly sa vybrala hore schodmi. Prečo dostala zlú náladu vždy, keď sa vrátila domov? Mama stála v kúpeľni pred zrkadlom. Lyra sa zastavila vo dverách.

„Urobíš si tu pekný večer, všakže?“ Mama stisla pery, aby sa rúž lepšie rozdelil. V kúpeľni sa vznášal oblak silnej vône.

„Zajtra sme chceli ísť na raňajky do Plážového klubu. Ty si zabudla?“

V Plážovom klube mali kreslá priamo na piesku, výbornú hudbu a obsluhovali tam celkom pekní chalani.

„Ale nie, viem o tom…“

„Pôjdeme tam teda keď sa vrátiš?“ spýtala sa Lyra.

Mama si vzdychla. „Ach, zlatko, ja ešte neviem. Rozhodneme sa spontánne, áno?“ Usmiala sa na svoj zrkadlový obraz. Takže u neho prespí, pomyslela si Lyra.

„Takže sa nevrátiš,“ povedala nahlas.

„Vravela som ti, že ešte neviem!“

„Ale ty si mi to sľúbila.“ Lyra nehodlala dovoliť mame vykrútiť sa tak ľahko.

„Lyra, sľubujem ti, že keby to zajtra nevyšlo, pôjdeme tam v nedeľu, áno?“

„Ty predsa nikdy nedodržíš, čo sľúbiš!“ vyhŕkla Lyra.

Mama sa k nej otočila. „Také veci nehovor, Lyra! Veď to sama vieš. Človek niečo plánuje, a potom mu do toho dačo príde a už sa nedá nič robiť.“

Lyra musela dať mame neochotne za pravdu. Ale to ešte neznamenalo, že jej to aj povie.

„Ako chceš,“ zahundrala. „Tak teda v nedeľu.“

Mama sa znova usmiala. „Určite, zlato! Mimochodom, v chladničke je veľmi dobré suši.“ Upravila si niekoľko pramienkov vlasov na čele a pri ušiach.

„Suši? Radšej by som si dala hamburger a hranolčeky,“ provokovala Lyra.

Mama jej na to, samozrejme, hneď skočila. „Ale Lyra, vieš veľmi dobre, že také veci nemáš jesť! Telo si na ne zvykne a začne vytvárať tukové bunky. A potom sa ich už nezbavíš! Veď vidíš, ako vyzerá plno tvojich spolužiakov!“

Lyra mykla plecom. „Prečo nie, keď sú šťastní.“

Mama si založila ruky v bok. Robila to vždy, keď sa rozhnevala. „Vieš ty čo, Lyra? Pre mňa za mňa si jedz, čo chceš! Pokojne si buď tlstá! Iné dievčence by boli rady, keby im mama priniesla suši! Ale bolo to naposledy. Blázna si zo seba robiť nedám!“

To si už vravela tisíckrát. Keby si to tak raz aj dodržala! vyhŕkla by Lyra najradšej. Všimla si, že mama stisla pery tak pevne, že sa jej rúž opäť rozmazal.

„Vyzeráš, ako by si si dala pichnúť botox!“ povedala a ukázala na mamine ústa.

Mama si odfrkla a podráždene vytrhla zo škatule papierovú vreckovku. Lyra zaliezla do svojej izby a pustila si hudbu.

O niekoľko minút neskôr sa ozvalo zaklopanie na dvere a v nich sa objavila mama.

„Čo je?“ spýtala sa Lyra otrávene.

Mama sa zhlboka nadýchla. Robila to vždy, keď sa chcela upokojiť. „Piu ešte stále nenašli. Musíš mi sľúbiť, že dnes večer zostaneš doma, áno?“

Lyra zastenala. „Ešte uvidím.“

„Nie! Nič neuvidíš!“ namietla mama prudko. „Zostaneš tu. Pokým nebude jasné, čo sa s Piou stalo, nebudeš po večeroch nikam chodiť!“

Lyra zablysla očami. „Tak ma tu priviaž!“ Natiahla k mame obe ruky.

„Nechaj tie nezmysly!“ Mama si vzdychla a potom miernejšie dodala: „A zajtra podnikneme niečo spolu!“ Pobozkala ju na rozlúčku na obe líca a povzbudivo sa usmiala.

„A čo?“ chcela vedieť Lyra.

„Pôjdeme do Plážového klubu, dobre?“

„Pre mňa za mňa.“ Lyra nedokázala striedať nálady tak rýchlo ako mama. „Mimochodom, mala vlastne Viola rada briošky?“

Mama jej zbledla pred očami. Pritom bola dosť opálená.

„Prečo…“ vykoktala.

Lyra pokrčila plecami. Páčilo sa jej, že dokázala mamu vyviesť z rovnováhy. „Len mi to tak napadlo.“

Mama pomaly zavrtela hlavou. „Ale ty si bola predsa ešte príliš malá, aby si si také veci pamätala.“

„Už embryá majú pamäť!“ odvrkla Lyra.

„Ach, Lyra, nebudeme myslieť na minulosť, áno? Urob si pekný večer. Priniesla som ti zopár dévedečiek.“

„Tak dobre,“ zamumlala Lyra. Vydýchla si, keď sa za mamou konečne zabuchli dvere.

Objednala si pizzu a suši potajomky vyhodila. Potom si sadla k notebooku a začala pátrať na internete. Obrovitánske chobotnice – taký nezmysel, pomyslela si. Potom si však prečítala, že rybári v Austrálii vytiahli na breh chobotnicu s pätnásťmetrovými chápadlami! A oči mala červené, presne ako vravel Leander. Ale ako to súviselo s Violou? Čo jej tým chcel Leander naznačiť? Hnevalo ju, že nemá jeho telefónne číslo, aby sa ho mohla hneď spýtať. Nemala ani najmenšie tušenie, kde je reštaurácia, v ktorej pracoval. Okrem toho by na ňu aj tak nemal čas. V kuchyni to bolo vždy hrozne hektické.

Otrávene išla dole do obývačky a pustila si televíziu. Nedávali nič, čo by ju zaujímalo, a už sa ju chystala vypnúť, keď sa pri prepínaní programov preľaknuto zarazila. To predsa nie je možné! To predsa nemôže byť… Nie! Ale predsa! Tú tvár na fotografii poznala. Celkom určite. To bola Pia! Lyra zosilnila zvuk. „…dnes popoludní nájdená pri ceste do Ojénu,“ práve vravel hlásateľ. Na obrazovke sa objavili zábery lesa. Policajná páska sa trepotala vo vetre. Dvaja muži práve odnášali tmavú kovovú rakvu. V pozadí bolo vidieť blesky fotoaparátov a modré policajné svetlá. „Pätnásťročné dievča z Marbelly sa pred dvoma dňami nevrátilo domov. Polícia nevylučuje možnosť násilného trestného činu.“

Pia bola mŕtva.

Lyre naskočili po tele zimomriavky. Bola doma úplne sama. Mama bola preč. Išla k dverám a zamkla ešte na jednu západku. Vtom jej zazvonil mobil. Strhla sa a chvejúcou sa rukou si ho priložila k uchu. „Áno?“ vydýchla skoro nečujne.

„Počula si to? Pia je mŕtva!“ zvrieskla na ňu Bea. „A vieš čo? Našli ju vzadu za Los Altos a presne tam jazdí aj brusič nožov!“

„Už ho konečne vynechaj!“ vykríkla Lyra. Potom si predstavila jeho ľadovomodré oči a blýskanie nožov, keď jej ich podával. „Ja neviem, Bea,“ vykoktala. Bola úplne zmätená.

„Len počkaj, určite mám pravdu!“ trvala Bea na svojom. „Tak dobrú noc. Zavolám ešte ostatným.“

Lyra neveriacky hľadela na čiernu obrazovku. Pred dvoma dňami bola predsa Pia ešte nažive! Cítila, že sa musí nejako rozptýliť. Nemôže predsa sedieť celý večer pred televízorom a čakať na podozrivé zvuky! Išla k poličke a prehrabávala sa hromádkou dévedečiek, ktoré jej tam nechala mama. Väčšinu filmov už poznala alebo ju nezajímali. Aha – Johnny Depp ako pirát. Tento film síce tiež pozná, ale pozrie sa naň ešte raz.

Uvelebila sa na gauči ako obyčajne a snažila sa nemyslieť na Piu. Ale príliš jej to nešlo. Nemala by zavolať mame? Ale ani mama nedokáže zariadiť, aby Pia ožila. Určite by sa len hnevala, že jej Lyra kazí večer s Danielom.

Johnny Depp s očami orámovanými hrubými očnými linkami mával šabľou, skákal cez palubu a nešetril pritom frajerskými komentármi. Toto že sa jej kedysi páčilo? Toto považovala za zábavné? Muselo to byť pred mnohými a mnohými svetelnými rokmi. Pri druhej časti pirátskej ságy zaspala.

Vydesene sa strhla a prebrala sa. Snívalo sa jej niečo strašné. Mala vlhké dlane a úplne sucho v ústach. Kde to je? Skláňala sa nad ňou niečia tvár. Lyra vykríkla.

„Všetko je v poriadku.“

Bola to mama.

„Mala som príšerný sen. Snívalo sa mi, že Pia je…“ Vzápätí sa definitívne prebrala. Nie, to nebol sen. To bola skutočnosť.

Až teraz si uvedomila, že neleží vo svojej posteli, ale na gauči a s diaľkovým ovládaním na bruchu.

„Ako to, že si už doma?“ začudovala sa Lyra. Mama sa predsa chystala prespať u Daniela.

„Videla som správy a okamžite som sa vybrala domov,“ vysvetľovala a ustarostene si ju prezerala.

„Pia je mŕtva,“ povedala Lyra.

Mama prikývla a pohladila ju po vlasoch. „Prečo si mi nezavolala?“

„Nechcela som vás rušiť. Navyše by si na tom aj tak nič nezmenila.“

Mama pokrútila hlavou. „Nie, to máš pravdu. Ale ty ma predsa nerušíš. Veď ťa mám rada.“

To je ale desná scéna, pomyslela si Lyra. O chvíľu sa obe rozplačeme. Nie, to nechcela. Odhodlane sa posadila.

„Všetko je v poriadku, už som tu.“ Mamin chlácholivý tón Lyru ešte viac znepokojoval.

„Myslela som na Violu. Z Pie sa v mojom sne stala Viola! A…“

„Ale Lyra, Pia nie je Viola. Neviem, ako si na to prišla! Nehoda tvojej sestry bola pre nás všetkých veľká rana. Musíme nechať minulosť spať, Lyra, inak nebudeme už nikdy šťastné.“ Mame sa do očí vkradli slzy. Potom Lyru objala. Aj keď to Lyra inokedy nemala rada, tentoraz ju to trocha utešilo.

„Sobotu si spolu poriadne užijeme. Len my dve, zlato!“ šepkala jej mama. „Len my dve, celkom určite.“

V noci Lyru znovu prebudilo dunenie. Ešte stále nemala pre tie vibrácie a zvuky, ktoré nikto okrem nej nepočul, žiadne vysvetlenie. Otrávene si pretiahla cez hlavu podušku a pomaly znova zaspávala. Dunenie sa premenilo na strašidelnú melódiu píšťalky. Okolo ich domu pomaly prechádzal brusič nožníc v stredovekom oblečení potkaniara z Hamelnu a za ním kráčal sprievod dievčat, ktoré všetky vyzerali ako Pia.

Deväť

Elektronická hudba bola presne podľa Lyrinho vkusu. Sedela v mäkkom ležadle a dívala sa na modré more. Mama sedela naproti nej a čítala. Skutočne dodržala svoj sľub a išla s Lyrou do Plážového klubu. Teraz pred nimi na malom stolíku v piesku stáli veľké raňajky so všetkým, čo Lyra zbožňovala: boli tu malé croissanty plnené čokoládou, miska jahôd a vanilkovej zmrzliny, lahodná serranská šunka a najlepší syr a k tomu polovica čerstvo upečenej bagety a mangovo-banánový koktejl. Mama sa na ňu chvíľkami smutne pousmiala. Áno, uvedomila si Lyra, tiež myslím na Piu – a na Violu.

Vzdychla si.

„Je všetko v poriadku?“ spýtala sa mama.

„Jasné.“

Nič nebolo v poriadku. Lyra sa dívala na more. Kto zabil Piu? Hanbila sa, ako ľahkomyseľne Piino zmiznutie spočiatku brala. A teraz sa ešte ku všetkému povaľuje na ležadle v Plážovom klube! Mala mamin návrh odmietnuť. No keby zostala doma, Pia by aj tak neožila. Jej myšlienky sa točili v kruhu.

Zvonenie mobilu uvítala ako vyslobodenie.

Volal Patrick. „Už si to počula? Našli Piu.“

„Áno, ja viem.“ Pred očami sa jej zase vynorili televízne zábery.

„Mimochodom, viem, kde býva brusič nožníc,“ pokračoval Patrick.

„A je vôbec podozrivý?“ spýtala sa Lyra a usmiala sa na mamu, ktorá vzhliadla od knižky.

„Ja neviem. Ale chceš teda vedieť, kde býva, alebo nie?“

Lyra to chcela vedieť. Videla pred sebou jeho oči a tmavú medzeru medzi zubami a predstavila si, ako Piu jednoducho vlečie za sebou… Taká sprostosť, Lyra!

„Mohla by si dnes večer prísť k nám?“ spýtal sa Patrick. „Naši nebudú doma.“

Lyra sa pozrela na mamu, ktorá si spokojne čítala knihu.

„Hej, nejako to zvládnem,“ sľúbila mu.

„Fajn. Počuj, odkiaľ poznáš toho chlapca – ako sa volá?“ spýtal sa Patrick.

„Myslíš Leandra?“

„Presne.“

„Jednoducho sme sa stretli.“ O tom, že sa pred ním takmer natiahla aká dlhá, taká široká, sa nezmienila.

„To znie vážne napínavo,“ opáčil Patrick ironicky.

„Veľa cestoval po svete,“ pokračovala Lyra pokojne ďalej. Len nech si z nej Patrick uťahuje. Oproti Leandrovi bol decko.

„Si si istá, že ti nevykladá rozprávky?“

„Pracoval ako kuchár na nákladných lodiach – a…“ Lyra si uvedomila, že Leandra bráni.

„Lodný kuchár!“ Patrick sa rozosmial. „Vieš, čo ľudia na takej nákladnej lodi jedia? Bielu fazuľu so slaninou, a to trikrát do týždňa. Vôbec tam nemusíš variť. Stačí otvárať konzervy.“

„Ty žiarliš,“ povedala Lyra.

„Ja? Na takého starca?“ Patrick sa rozosmial. „Veď je dvakrát starší ako ty.“

„To by musel mať tridsať. Lenže má len dvadsaťpäť.“

Patrick sa znovu krátko zasmial. „Prídeš teda večer, čo? Okolo ôsmej,“ zmenil tému.

„Áno.“ Lyra zaklapla mobil. „Truľo!“ zamumlala.

Mama zavrela knihu a zvedavo sa na ňu pozrela. „Kto je lodný kuchár?“

Lyra jej nechcela rozprávať ani o brusičovi nožníc, ani o Leandrovi. Mama by isto reagovala hystericky. „Ale, to je taký televízny seriál,“ zaklamala.

Mama sa usmiala. „Budem hádať – Útek z pláže! No, mám pravdu?“

„Útek z väzenia,“ opravila ju Lyra a snažila sa pritom neprevracať oči.

Zvyšok popoludnia strávili na pláži. Lyru mučili myšlienky na Piu a Violu a otázka, či a kedy zasa uvidí Leandra. Prečo len ho ešte nepoprosila o telefónne číslo!

Cestou domov mama navrhla, že by mohli zasa raz spoločne variť. „Dnes vyskúšame niečo typicky španielske. Paellu!“ Mama sa na ňu usmiala.

„Dnes?“ spýtala sa Lyra. To sa jej vôbec nehodilo. Chcela ísť predsa k Patrickovi! A ako prišla mama práve na paellu? Veď tá sa varí celú večnosť!

„Prečo nie dnes, zlatíčko?“ Mama si zrejme zaumienila, že sa bude Lyre venovať celý deň.

„Nie som vôbec hladná, mami,“ povedala Lyra a pokúsila sa na mamu usmiať. „Pokojne môžeš ísť za Danielom. Už som v poriadku.“

Medzitým dorazili domov a mama odomkla. „Ale ja som chcela stráviť večer s tebou, srdiečko!“ trvala na svojom.

„Hm, lenže ja som dohovorená s Patrickom. Chceme si pustiť film v angličtine. Aby sme nevyšli z cviku!“ Lyru samu prekvapilo, ako ľahko jej toto klamstvo vykĺzlo z úst.

„Ach tak.“ Mama sa zatvárila sklamane, ale čoskoro ju to prešlo. „Dobre, bež za ním, ale o pol jedenástej nech si zasa tu.“

„Ten film je do pol jedenástej.“

„Tak výnimočne o jedenástej. Ale ani o minútu neskôr!“

Lyra s úľavou zmizla vo svojej izbe a pustila si hudbu, aby aspoň na chvíľu prestala myslieť na všetky tie smutné veci, ktoré ju obklopovali.

Patrick býval len o tri ulice ďalej. Lyra si razila cestu davom turistov, ktorí v lete v túto hodinu zaplavili staré mesto. Okolo vyhrávala hudba. Ešte stále bolo veľmi teplo. Došla na malé námestie, kde Patrick býval. Pri dverách kostola, odkiaľ zneli tóny organu, sa zhŕklo niekoľko skupiniek ľudí. Asi sa práve skončila omša.

Lyra zaklopala na jasnomodré drevené dvere bieleho domu. Vo vnútri zaštekal Tiger. Patrick otvoril. Vlasy mal zo sprchy ešte vlhké a na sebe čierne tričko a dlhé čierne džínsy. Správne oblečenie pre zlodeja, napadlo Lyre.

„O jedenástej musím byť doma!“ povedala Patrickovi, okolo ktorého sa práve pretlačil Tiger, aby ju privítal.

„Bez problémov. Poď ďalej, musím sa ešte obuť.“

Lyra pohladila Tigra a potom vošla do chodby, v ktorej viseli štyri veľké obrazy. Boli na nich obrovské pestrofarebné vtáky a hmyz sediaci na exotických kvetinách. Niečo také by som si na stenu nikdy nezavesila, pomyslela si Lyra, mala by som pocit, že ma tie kvety rozmiagajú alebo zožerú. Nehovoriac o tých škaredých lianách a koreňoch pripomínajúcich prsty. Patrickova mama bola maliarka. Lyrina mama jej práce obdivovala a vedela pre ne nadchnúť aj niekoľko svojich klientov, ktorí si ich zavesili do novokúpených domov alebo bytov.

Lyra sa raz Patricka spýtala, či sa mu obrazy jeho mamy páčia. Patrick vtedy pokrčil plecami a odpovedal čosi vyhýbavé.

„Môžeme vyraziť. Vezmeme si môj moped.“ Patrick jej vtisol do ruky helmu.

„A kde teda býva?“

„To o chvíľu uvidíš,“ zaškeril sa Patrick.

Desať

Prešli podjazdom pod rýchlostnou cestou a dostali sa do neobývanej oblasti. Všade naokolo bolo vidieť ruiny, rozostavané domy, ktoré časom možno zvalia, pretože vyrástli bez stavebného povolenia. Patrick k jednej takej rozvaline zamieril, zabrzdil, vypol motor a zhasol svetlo.

„Tamto to je.“ Patrick ukázal na prízemie napoly dokončeného radového domčeka. Časti budovy už boli zarastené burinou a krovím. Tu sa prestalo stavať už riadne dávno. Lyra by sa najradšej vrátila. Holé fasády bez okien vyzerali v tme ako bledé tváre bez očí. „Ako si to zistil?“ zašepkala.

„Ja som ho na rozdiel od vás naozaj sledoval,“ odpovedal vyčítavo Patrick.

Zliezli z mopedu a Patrick ho schoval do hustého krovia.

„Počkaj, veď bude určite doma.“ Lyra sa odmietala pohnúť z miesta.

Patrick sa zazubil. „To hneď uvidíme, nemyslíš?“

Lyra váhala.

„Tak už poď! Čo by sa mohlo stať? Keď bude doma, jednoducho zmizneme. Inak sa tu len krátko porozhliadneme.“

Lyra chcela navrhnúť, že počká pri mopede, ale vedela, že by to bola čistá zbabelosť. Pia je mŕtva. Mohla by sa teda do tej ruiny aspoň pozrieť.

Pod ochranou tmy a kríkov sa zakrádali okolo zvetraných múrov. V mieste, kde mal podľa Patrickovho tvrdenia bývať brusič nožničiek, nebolo vidieť jediný lúč svetla.

„Poďme dovnútra,“ navrhol Patrick a vytiahol z vrecka malú baterku.

Lyra ľutovala, že s týmto nápadom súhlasila. Ruky sa jej začali potiť. Mohla doma v pokoji variť s mamou paellu… Zbabelec, vynadala si vzápätí a preliezla s Patrickom nízky múrik, ktorý obklopoval pozemok. Na okamih zostali prikrčení stáť a načúvali. Z diaľky k nim prenikalo len šumenie rýchlostnej cesty a niekde celkom blízko sa ozývali cikády.

„Vchod je tamto vpredu,“ zašepkal Patrick.

Mlčky prešli niekoľko posledných metrov k napoly dokončenému domu. Dvere sem nikdy nezaložili, a tak sa ľahko dostali do prízemného bytu.

V bledom mesačnom svetle zazrela Lyra v jednom rohu obrysy niekoľkých drevených debien. Keď Patrick rozsvietil baterku, vyzeralo to vo vnútri ešte strašidelnejšie. Debny slúžili ako stoličky a stôl. Na jednej stál tanierik s olivami a lacný popolník preplnený ohorkami.

„Fajčí,“ konštatoval Patrick a nechal kužeľ svetla kĺzať ďalej po miestnosti. Na podlahe ležala rozložená kartónová škatuľa a zhúžvaná tenká deka. Vedľa nej stála prázdna fľaša, zjavne používaná namiesto svietnika.

„Pozri!“ povedal Patrick a posvietil na stenu. Niekto čosi vyryl do šedivého cementu.

„Čo to znamená?“ spýtala sa Lyra a opatrne prešla prstom po ryhách. Sú to písmená? Ale Patrickova baterka už svietila inam.

„Lyra, pozri sa na toto!“ Patrick posvietil na vratkú drevenú debnu na opačnom konci izby, na ktorej bol zriadený akýsi provizórny oltár. Na papierovej vreckovke, ktorá slúžila namiesto obrusa, stála sviečka a pohár s niekoľkými poľnými kvetmi a steblami trávy. Vedľa ležala tenká zlatá retiazka s príveskom a napravo zarámovaná fotografia.

„Ale to je predsa…“ začal Patrick.

„To je Pia!“ zvolala Lyra. Cítila, ako jej na chrbte naskočila husia koža.

„A pozri sa na toto!“ Patrick zdvihol retiazku. Prívesok mal tvar srdiečka. „Mohlo by to byť niečo ako trofej. Nenechávajú si vrahovia občas na pamiatku niečo, čo patrilo ich obetiam?“

„Patrick!“ Lyra sa ani neusilovala potlačiť paniku, ktorá jej zaznievala v hlase. „Nemohla by to byť jednoducho len spomienka? Možno za Piou trúchli,“ nadhodila trasúcim sa hlasom.

„Hej, to sa stáva mnohým vrahom,“ zhodnotil Patrick sucho.

„Mohla mu tú retiazku dať z lásky,“ skúsila to Lyra ešte raz.

Malé srdiečko sa zablesklo vo svetle baterky. Patrick pokrútil hlavou. „Ľudia si dávajú prstienky alebo retiazky, ale predsa nie takéto srdiečko na retiazke.“

Lyra to za také scestné nepovažovala. Lenže o Pii skoro nič nevedela… Odrazu zovrela Patrickovi ruku. Neozval sa vonku motor? „Nepočul si nič? Vypni tú baterku!“

Opatrne vykukli z okna. Lyre búšilo srdce až v krku. Ak brusič nožníc Piu skutočne zavraždil, určite ju a Patricka bez mihnutia oka odstráni. Žlté oko reflektora dosahovalo skoro až na miesto, kde Patrick ukryl svoj moped. Hádam ho nenájde, dúfala Lyra.

„Do kelu!“ Patrick sa zakrádal k malému oltáru, aby vrátil retiazku na miesto.

„Musíme odtiaľto čo najrýchlejšie zmiznúť,“ zašepkala Lyra.

„Počkaj ešte chvíľku. Možno ho spoznáme!“ sykol Patrick.

Moped išiel ďalej, brusič nožníc chcel asi zaparkovať rovno pred domom.

„Poďme už konečne preč!“ prosila Lyra.

Tentoraz jej Patrick neodporoval.

Prikrčili sa a zakrádali sa k zadnému východu. Zvonku bolo ešte stále počuť vrčanie motora. Ukryli sa v jednom kúte. Len čo sa brusič vyberie dovnútra, rozbehnú sa a zozadu sa dostanú k Patrickovmu mopedu. Motor stíchol. Vodič zoskočil a vošiel do bytu. V slabom svetle vyzerala jeho prilba ako velikánska hlava.

Je to ako v sci-fi filme, pomyslela si Lyra. Na sekundu ju dokonca fascinovala myšlienka, že je vrahovi tak nablízku. Potom ju však Patrickovo štuchnutie do rebier vrátilo späť do reality a ona sa ponáhľala za ním. Vybehli von, obišli budovu veľkým oblúkom a potom sa cez krovie predierali k Patrickovmu mopedu. Lyra sa niekoľkokrát otočila, ale nikto ich neprenasledoval. Rýchlo si nasadili helmy a Patrick naštartoval.

Hluk motora pripadal Lyre ohlušujúci. Našťastie však hneď naskočil. Lyra sa na okamih obzrela ponad plece a zbadala slabé, blikotavé svetlo. Potom sa musela pevne chytiť Patricka, ktorý šliapol na plyn.

Ani nie o desať minút boli späť na námestíčku. Ešte stále tu bolo plno ľudí a v okolitých kaviarňach boli všetky stoličky obsadené. Ľudia sa smiali a mali dobrú náladu.

Lyre sa zdalo, akoby prišla z iného sveta. „Nemali by sme ísť na políciu?“ spýtala sa a vrátila Patrickovi prilbu.

„A čo by sme im asi tak povedali?“ spýtal sa Patrick a zamkol moped.

„Povieme im o tej fotke a o prívesku. Ak je brusič nevinný, aspoň im môže o Pii niečo povedať. Možno pozná skutočného vraha alebo si spomenie na nejakých jej zvláštnych kamarátov.“

Patrick sa na okamih zamyslel a potom prikývol. „Dobre, zájdeme tam zajtra, platí?“

Bolo ešte len chvíľu po desiatej. Mohla by u mamy zabodovať, keby sa vrátila domov skôr. Hm, to nie je zlý nápad. Ktovie, čo sa v nasledujúcich dňoch ešte všetko stane, pomyslela si Lyra.

Mama sedela na gauči a zdvihla hlavu, keď sa Lyra objavila v izbe.

„Vďakabohu, že si doma. Tak čo, aký bol film? Rozumeli ste všetkému? A na čo ste sa vlastne dívali?“

„Na Dannyho jedenástku.“ Lyra si všimla, že mama rýchlo zaklapla album s fotografiami.

„Som rada, že si zasa tu. Robila som si starosti,“ povedala.

„Ale ja som predsa bola len u Patricka.“ Keby si tak vedela, pomyslela si Lyra.

„Aj tak. Umierala som tu od strachu, Lyra. Pokým vraha nechytia, nebudeš po večeroch chodiť z domu.“

„Ale sú prázdniny!“ protestovala Lyra.

„Večer zostaneš doma. Basta.“

Koza, pomyslela si Lyra a mlčky zamierila do svojej izby.

„Nezaželáš mi dobrú noc, Lyra?“ volala za ňou mama.

„Dobrú noc!“ odvrkla Lyra a zabuchla za sebou dvere.

Trvalo hrozne dlho, kým ten večer konečne zaspala.

Jedenásť

Lyra stála pred policajnou stanicou a prešľapovala z nohy na nohu. Prečo Patrick nejde? Rozmyslel si to? Keby chceli policajti prísť k nim domov a klásť jej ďalšie otázky, musela by sa mame priznať, kde s Patrickom včera boli. A mama by bola celá bez seba! Možno sa Patrick rozhodol, že to jednoducho nechá tak. Ale to by jej predsa zavolal. Rozopla tašku a pozrela sa na mobil. Nič. Ani hovor, ani esemeska.

Konečne sa vynoril spoza rohu na mopede. Zastavil na chodníku a nadvihol prilbu.

„Prepáč, nemohol som sa dostať z domu!“

„Povedal si mame, kam ideš?“ chcela vedieť Lyra.

„Zbláznila si sa?“ Patrick si zložil helmu.

„A čo keď niekto od polície príde k nám domov, aby sa nás ešte na niečo spýtali?“ vyzvedala Lyra.

Patrick pokrčil plecami. „To si nemyslím. A keby, tak si už niečo vymyslíme, no nie?“

Lyra si vzdychla. V duchu dúfala, že svojimi pochybnosťami Patricka presvedčí. Ale teraz už nebolo cesty späť.

Policajtka, ktorá sedela pri vchode, si ich oboch prísne premerala. „Ide teda o Piu Hellmannovú, o tú zavraždenú študentku?“

Lyra a Patrick prikývli.

„Bežte do miestnosti 211. Je na druhom poschodí.“

Keď odchádzali, Lyra si všimla, že policajtka berie do ruky telefón.

Mlčky vyšli po schodoch a kráčali po chodbe, pokým nenašli správne dvere.

„Ty zaklopeš!“ zašepkal Patrick. „Ja budem hovoriť.“

Lyra sa nadýchla a potom zaklopala.

„Vstúpte!“ ozvalo sa zvnútra.

Za preplneným písacím stolom sedel policajt. Pomaly zdvihol zrak od papierov, ktoré sa pred ním vŕšili, a nadvihol husté čierne obočie. „Áno?“

Patrick si odkašľal. „My… prišli sme kvôli Pii Hellmannovej.“

Policajt zdvihol obočie ešte vyššie. „Aha.“

Patrick začal najskôr prerývane, potom stále istejšie rozprávať o brusičovi nožov, o rozpadajúcom sa dome a o objave, ktorý tam urobili. Keď dohovoril, policajt chvíľu mlčal.

Neverí nám, pomyslela si Lyra.

Muž sa zhupol v kresle a náhle sa predklonil. „Dobre.“ Vytiahol zo zásuvky dva formuláre a pristrčil ich k Lyre a Patrickovi. „Tak, teraz to všetko ešte raz spíšete. A nezabudnite na meno, vek a telefónne číslo!“

Lyra vrhla na Patricka spýtavý pohľad. Keď prikývol a dal sa do písania, vzala si aj ona pero, ktoré jej policajt podával.

„Ale,“ nedalo jej to nakoniec, „nepôjdete sa tam hneď pozrieť?“

Muž si vzdychol a zaklopal na hromadu dosiek vedľa seba. „Viete, koľko tipov dostávame? Dokonca sa ozývajú aj jasnovidci a tvrdia, že môžu vypátrať vraha.“

„Áno, ale…“ pokúšala sa Lyra opäť, avšak policajt poklopal na formulár. „Všetko pekne po poriadku. Najskôr vaše mená.“

Lyra ustúpila a otrávene formulár vyplnila.

Keď boli na ulici, Patrick krútil hlavou. „Taký hlupák! Na nič sa nás nespýtal, vôbec na nič! Ani nám nepoďakoval.“

„Vôbec nás poriadne nepočúval,“ dodala Lyra.

„Musíme zohnať dôkazy, aby bolo jasné, že sme si nič nevymysleli. Kvôli Pii.“ Patrick odomkol moped a tlačil ho vedľa Lyry. „Vieš čo? Pôjdeme na pláž a pozrieme sa, či tam je Bea a Oliver.“ Lyra si vzdychla. Hneď mala vedieť, že chodiť na políciu nie je dobrý nápad.

Lyra s Patrickom stretli Olivera a Beu na schodoch vedúcich na pláž.

„Hádajte, kde sme práve boli!“ vyhlásil Patrick tajomne.

Oliver znudene mykol plecami.

„Tak povedzte konečne!“ naliehala Bea a zvedavo si kamarátov premeriavala.

Patrick im povedal o nočnom výlete a o návšteve policajnej stanice. Lyra si všimla, že na Beu s Oliverom urobili skutočný dojem, hoci Oliver sa to pokúšal skrývať. Za celý čas však ani jediný raz nezívol a ani si neodhrnul vlasy z čela.

„A čo urobíme teraz?“ chcela vedieť Bea.

„Môžeme to povedať rodičom a poslať na políciu ich. Dospelým skôr uveria,“ navrhol Oliver.

„Nikdy! Mama by dostala záchvat, keby vedela, kde som s Patrickom večer bola!“ vyhlásila Lyra a zavrtela hlavou.

„A moja mama by mi už nikdy nedovolila jazdiť na mopede,“ dodal Patrick a uškrnul sa.

Chvíľu bezradne stáli na mieste, keď vtom Lyra náhle začula známy hlas.

„Ahoj! Tak sme sa zase zišli!“ Po promenáde k nim prichádzal Leander. Lyra cítila, že sa červená.

„Kto je to? My ho poznáme?“ zaševelila Bea.

„Ahoj,“ vysúkala zo seba Lyra. Prečo len sa jej tak nepríjemne trasie hlas? „To je Leander. Bea, Oliver a Patrick,“ povedala rýchlo a ukázala na svojich priateľov. Prečo na neho tak zízajú? pomyslela si.

„Ahoj!“ Bea si zastrčila slnečné okuliare do vlasov a koketne sa usmiala.

„Rád vás poznávam. Takže vy ste Lyrini kamaráti.“ Leander sa s úsmevom rozhliadol po skupinke. Lyra spokojne zistila, že Bei nevenuje žiadnu zvláštnu pozornosť.

„Áno, dá sa to tak povedať,“ prikývol Oliver, urobil žuvačkovú bublinu a nechal ju prasknúť.

Nasledovalo trápne mlčanie. Lyru hnevalo, že sa jej priatelia správajú tak nezdvorilo. Hádam by sa kvôli nej mohli trochu namáhať a ukázať sa z tej lepšej stránky.

„Bežte pokojne napred, ja vás doženiem,“ vyzvala ich. Prečo nemohla Leandra stretnúť sama?

Oliver sa významne zazubil, Patrick ľahostajne pokrčil plecami, Bea potriasla vlasmi a vrhla na Leandra hlboký pohľad.

„Tak fajn, rád som vás spoznal!“ Leander zdvihol ruku na rozlúčku.

Lyra sa dívala, ako kamaráti schádzajú na pláž a niečo si šuškajú. Iste ich práve ohovárajú. Ale to je jedno – konečne sú preč! Vydýchla si.

Leander sa na ňu usmial. Bol taký milý! A ako sa na neho Bea pred chvíľou dívala! Ale on na to vôbec nereagoval.

„Poď, pôjdeme sa prejsť, nechceš? Nemá zmysel večne len niekde vysedávať,“ navrhol Leander.

Je trochu staromódny, pomyslela si Lyra. Ale prečo nie? Vlastne jej bolo jedno, čo budú robiť. Ľahla by si s ním na pláž alebo sa posadila do kaviarne, keby chcel. Hlavne keď budú z dohľadu jej kamarátov.

Kráčali po pobrežnej promenáde, okolo kaviarní a obchodíkov. Lyra uvažovala, či mu má povedať, ako boli s Patrickom na polícii. Potom to však zavrhla. Nechcela sa s ním teraz baviť o Pii. Beztak mali asi príliš bujnú fantáziu. Fotografie a retiazka boli asi len romantickou spomienkou.

„Počkaj!“ Leander sa zohol a vysypal niečo zo svojej žabky. „Kamienok.“

Lyre sa zrazu znovu vybavila jeho záhadná historka o obrovitánskych chobotniciach a utopených námorníkoch. „Chcel si mi niečo povedať,“ pripomenula mu, keď sa zase narovnal.

„Áno. Kde sme to skončili?“

„Pri námorníkovi, ktorý sa neutopil.“

Leander sa na moment zamyslel. „Vraví ti niečo slovo Churchill?“

Lyra sa na neho prekvapene pozrela. Čo jej chce týmto zasa naznačiť? „Áno, to bol predseda anglický…“ začala.

Leander sa rozosmial.

Ale Lyra si bola istá, že Churchill bol anglický premiér počas druhej svetovej vojny, nedávno sa o ňom predsa učili. „Áno, je to tak!“ trvala teda na svojom.

Leander krútil hlavou a ešte stále sa usmieval. „Jasné, ale volá sa tak aj mesto na severe Kanady. No, mesto je možno trochu prehnané, je to skôr zhluk domov a jeden bar uprostred večného ľadu. Pre zmeny podnebia je rieka Hudson stále častejšie bez ľadu, takže na ňu môžu vyplávať lode z Atlantického oceánu a vykladať tam tovar. Prístav sa má poriadne zväčšiť. A vieš, čo som tam robil ja?“

Lyra pokrútila hlavou. Nie, nemala najmenšiu predstavu.

„Kúpil som si v tom prístave podiel. Dá sa povedať, že mi teraz sčasti patrí. Úplne malá časť, samozrejme, ale predsa.“

Lyra ešte stále nechápala, prečo to urobil a prečo jej to celé vôbec rozpráva.

Leandrovi sa zablesklo v očiach. „Dávaj pozor: Keď ľad ešte o čosi ustúpi, budú sa lode plaviť tadiaľ, pretože je to omnoho kratšie, ako plávať bežnou trasou. A všetky tie lode zakotvia v Churchille, vyložia tovar, naložia iný a posádka pôjde do mesta utrácať! A ja sa na tom poriadne nabalím. Budem bohatý, dokonca riadne bohatý!“ Nadšene prikyvoval a upieral pohľad do diaľky.

Lyra ani v najmenšom netušila, čo sa jej Leander snaží povedať. „A ako to súvisí s námorníkmi a ich príbehmi?“ odvážila sa nakoniec nadhodiť.

Leandrov úsmev náhle zmizol a on zvraštil čelo.

„Ja neviem, ako ti to mám povedať,“ povzdychol si a zavrtel hlavou. „Ozaj neviem.“

„Tak to konečne vyklop. Sľubujem ti, že neomdliem,“ naliehala Lyra.

Skúmavo sa na ňu zahľadel, potom sa zhlboka nadýchol. „Dobre, v tom prípade ti teraz položím jednu dôležitú otázku.“

„Áno?“

„Dôveruješ vlastne svojej mame?“

„Mame?“ Niečo také Lyra vôbec nečakala. Áno, väčšinou jej verila. Len keď bol v hre Daniel, bývala mama nespoľahlivá a nevypočítateľná.

„Vlastne áno,“ odpovedala váhavo.

Leander opäť zamyslene zvraštil čelo. „Keď si naposledy vravela, že tvoju sestru zrazilo auto…“ Odmlčal sa a vážne sa na ňu pozrel.

Prečo musel poznať Violu? Bolo by omnoho jednoduchšie, keby sa len tak stretli. Ale s tým sa nedalo nič robiť.

„No, vieš, ja…“ Odrazu jachtal.

„O čo ide?“ naliehala Lyra. Čo ho tak trápilo?

„Nechcem o tvojej mame povedať nič nepekné, ale – koľko si mala vtedy rokov? Päť?“

„Áno.“

„Takže všetko vieš vlastne len z rozprávania rodičov, mám pravdu?“

„A prarodičov – ale čo tým chceš povedať?“

Leander sa správal naozaj čudne.

„Sama si na nič nespomínaš?“ uisťoval sa.

Lyra zavrtela hlavou. „Skoro na nič.“

„A s otcom nie si vôbec v kontakte?“

„Nie.“ Pomyslela si na narodeninové pohľadnice, ale tie sa nepočítajú.

„Povedala ti mama, prečo tvojho otca opustila?“ pokračoval Leander vo vypytovaní.

„Jednoducho sa prestali mať radi.“ Takto jej to mama vždy vysvetľovala.

„Ty si jej to uverila?“ Zasa ten skúmavý pohľad.

„Prečo by som jej to nemala veriť?“ Hra na otázky a odpovede začínala ísť Lyre pomaly na nervy. „Tak už to vysyp!“

„Áno, jasné, máš pravdu,“ chlácholil ju. „Počuj, ja neviem, či to od teba môžem chcieť.“

„Čo?“

Leander si povzdychol a zadíval sa na more. Došli na malé mólo. Lyra za ním tupo kráčala po veľkých kameňoch zapustených do mora, aby ochránili prístavisko jácht pred silným vlnobitím. Leander hľadel na horizont, kde práve plávala nákladná loď. Lyra sa postavila vedľa neho na ten istý široký kameň.

„Vieš, prečo som sa vybral na more?“ spýtal sa jej.

„Asi preto, že si chcel vidieť svet.“

Leander zavrtel hlavou. „Nie, o to nešlo.“

„Tak o čo?“

Otočil sa k nej. „Chcel som zabudnúť na tvoju sestru.“

Lyra sa zapotácala a rýchlo sa chytila jeho ruky.

„No tak!“ Máličko sa usmial. „Všetko je v poriadku?“

Lyra prehtla a prikývla. Teraz už vôbec ničomu nerozumela. Musel byť do Violy hrozne zamilovaný. A pritom si u nich v pekárstve len občas kúpila briošku!

„Tváriš sa tak čudne, Lyra,“ povedal. „Ty mi neveríš, však?“

„Ale áno, verím, len…“ nedokázala to zo seba dostať.

Leander sa nesmelo usmial. „To je v poriadku, Lyra. Je to celé hrozne zamotané. A ty si bola ešte taká malá, mala si len päť.“

Netuším, čo mi chceš vlastne povedať, pomyslela si Lyra znovu. Aj tak jej bolo príjemné stáť vedľa neho na kameni a dívať sa na more. Ľudia na pláži so svojimi pestrofarebnými uterákmi a plážové reštaurácie, z ktorých stúpal dym grilovaných sardiniek, zostali ďaleko za nimi.

„Mám ti rozprávať o tvojej sestre?“ spýtal sa a pozrel sa na ňu.

„Áno.“ Myslela to vážne. Jej sestra začala znovu ožívať. Mama o nej celé tie roky len mlčala. Doma nemali jedinú jej fotografiu. Nikdy sa o nej nehovorilo. „Si jediný, s kým sa o nej môžem rozprávať,“ povedala Lyra.

Usmial sa a objal ju okolo pliec. Lyra sa zachvela. Mlčky stála vedľa neho a dívala sa na vlny, ktoré narážali do skál, a na horizont, kde nákladná loď pomaly mizla vo vzdialenom opare.

„Musím, žiaľ, teraz ísť do práce. Ale ak chceš, môžeme sa vidieť zajtra.“ Pustil ju a zamieril späť na promenádu. „Mimochodom, myslím, že bude lepšie, keď mame o našom stretnutí nepovieš,“ nadhodil na rozlúčku.

„Tiež myslím,“ súhlasila Lyra. Zamávala Leandrovi a potom sa bez veľkej chuti a zamyslená vybrala na cestu domov.

Dvanásť

Večer už Lyru pred paellou nič nezachránilo. Mama stála skvelo naladená v kuchyni, na sebe mala zásteru, niečo si ticho pospevovala a už ktovie koľkýkrát študovala recept, ktorý jej dala jej španielska kaderníčka.

Lyra neochotne miešala na panvici cibuľu. Paellu by si dala rada – no variť ju nechcela. Snažila sa to mame vysvetliť, ale ona ju nepočúvala. Lyra tipovala, že mama chce ten recept tajne vyskúšať, aby potom prekvapila Daniela náhlou vášňou pre varenie. Dospelí sú občas vážne šibnutí!

„Myslíš vlastne niekedy na Violu?“ spýtala sa Lyra. Usilovala sa, aby to znelo ako mimochodom. Mama si odrazu prestala pospevovať a pozrela sa na ňu.

„Musíš miešať, inak sa cibuľa prichytí.“ Mama ukázala na varešku v Lyrinej ruke, ako keby sa Lyra vôbec na nič neopýtala. „Keď to pripáliš, budeme musieť začať odznovu!“

Mne je to fuk, pomyslela si Lyra. Ja som si toto vyváranie nevymyslela. „Prečo mi neodpovieš?“ trvala na svojom.

Mama jej vzala z ruky varešku. „Takto by to nešlo, Lyra.“ Rýchlo pomiešala prskajúcu cibuľu. Keď sa na ňu pozrela, mala na perách neprirodzený úsmev. „Prečo nenecháš staré veci spať?“

„Položila som ti úplne jednoduchú otázku!“ trvala na svojom Lyra. Prečo jej mama nemôže jasne odpovedať? Keby sa rozplakala, Lyra by ju objala a utešovala. Máš predsa mňa, možno by povedala.

„Prečo si taká podráždená?“ Mama zvýšila hlas a nadvihla obočie. Ako dobre Lyra tento jej nahnevaný výraz poznala!

„Mala vlastne Viola nejakého chlapca?“ Lyra sa rozhodne nemienila tak ľahko vzdať.

„Prečo sa chceš o tom zhovárať? Je to predsa už tak dávno,“ protestovala mama a miešala a miešala.

„No a?“ Tieto dve slová mama úplne neznášala.

Mama vybrala z chladničky garnáty.

„Tak mala chlapca, alebo nie?“ vyzvedala Lyra.

„Prestaň o nej konečne hovoriť! Trvalo mi roky, než som sa z toho…“ Mama sa odmlčala. „Povedala som ti všetko. A ďalej to už nechcem rozoberať.“

To nemá význam. Nedá sa s ňou rozumne baviť, pomyslela si Lyra.

„Zabudni na to! Staraj sa o svoju hlúpu cibuľu sama, ja nie som hladná!“ vykríkla a vybehla z kuchyne.

„Lyra!“ volala za ňou mama. „Ihneď so mnou prestaň takto hovoriť!“

„Však som aj prestala!“ zamrmlala Lyra a tresla za sebou dvermi svojej izby. Mama vôbec nič nechápala! Pritom v jednom kuse čítala nejaké knihy a schádzala sa s údajne múdrymi a dôležitými ľuďmi! Väčšina dospelých zjavne značne preceňovala vlastné schopnosti.

Lyra sa natiahla na posteľ, pustila si hudbu a po čase vypla svetlo. Z kuchyne k nej doliehalo hučanie umývačky a tlmené hlasy z televízie.

Obvykle zašla mama večer ešte hore, aby jej popriala dobrú noc, dnes sa však neobjavila.

Lyra zavrela oči a poddala sa únave. Snívalo sa jej o dome bez okien a bez dverí, o oltári a potom pred sebou zbadala Piu, potom svoju sestru a odrazu sa jej do sna priplietol spev.

„Spi, malá Lyruška, musíš už spať, nemusíš sa ničoho báť, spi, malá Lyruška, spi…“

Počúvala.

To je predsa Violin hlas!

„Viola?“ skoro sa neopovážila dýchať. „Viola?“

„Áno! Ešte si na mňa spomínaš, však? Nezabudla si na mňa, aj keď na mňa všetci chcú zabudnúť.“

„Nie, nezabudla som na teba!“ Lyra bola od vzrušenia celá bez seba.

„To som rada. Chýbam ti?“

„Áno. Rada by som mala staršiu sestru, ktorej by som sa mohla spýtať na rôzne veci.“

„Chápem. A čo mama?“

„Mama mi nerozumie.“ Lyra si vzdychla.

„Hm. Keď som bola v tvojom veku, ani mne nerozumela.“

Viola sa rozosmiala jasným, zvonivým smiechom.

„Viola?“

Lyra sa vyľakane posadila na posteli. Srdce jej hlasno búšilo. Rozsvietila. V izbe samozrejme nikto nebol. Na perinu jej cez záclony dopadali bledé lúče mesačného svetla. Zatajila dych, nehýbala sa. Ale nie, nijaký hlas nebolo počuť. To sa mi len snívalo, vzdychla si. Bol to iba sen!

Trinásť

L yra sa o svojom sne nezmienila ani mame, ani Patrickovi, ktorý u nich hneď ráno zazvonil.

„Išla by si so mnou ešte raz k tej zrúcanine?“ vyzvedal.

„Ale prečo?“ chcela vedieť Lyra.

„Zabudli sme to vyfotiť!“ Patrick ukázal na svoj mobil. „Keď budeme mať fotky, môžeme ich ukázať polícii. Budú nám musieť veriť – a keď tá retiazka patrila Pii, máme dôkaz!“

„Ja neviem.“ Návšteva na policajnej stanici Lyru zbavila odvahy. A vyšetrovanie je už aj tak určite omnoho ďalej.

„Hm, tak pôjdem sám.“ Patrick zamieril k svojmu mopedu.

Lyra sa zamyslela. Čo má dnes vlastne v pláne? Nemala ani trochu chuť sedieť doma a dumať nad svojím podivným snom. „Nie, počkaj – pôjdem s tebou!“

Patrick sa zazubil a podal jej prilbu. Lyra si ešte zabehla dovnútra po kľúče. Vzápätí už sedela na sedadle, držala Patricka okolo pása a vyrazili.

Za denného svetla nevyzerala ruina domu ani trochu strašidelne. Múry zarastené burinou, nezasklené okná, opadávajúca omietka – to všetko pôsobilo jednoducho len smutne a opustene.

Prečo žil brusič nožníc takto odrezaný od sveta? Zarábal tak málo? Lyra si spomenula na osem eur, ktoré zaplatila za nabrúsenie štyroch nožov. Isto nebolo veľa ľudí, ktorí potrebovali jeho služby. Bol však mladý a pokojne mohol robiť niečo iné. Niečo, čím by zarobil viac peňazí.

Patrick tentoraz zaparkoval na zadnej strane posledného domu v rade, takže ich z cesty nebolo vidieť.

„Ako vieš, že nie je doma?“ spýtala sa Lyra a zložila si helmu. Patrick sa opäť typicky zazubil. „Vidíš hádam jeho moped?“

„Nie.“ Vyzerala ho už po ceste, ale nič nezbadala.

„Tak vidíš.“ Zatváril sa ako hrdina. Lyra pochopila: chcel, aby ho obdivovala. „Poďme,“ vyzvala ho namiesto toho. Podľa nej bolo na obdivovanie ešte príliš skoro.

Prešli cez vysokú trávu, po popraskaných betónových pane loch a potom museli prekročiť zahnuté, zhrdzavené železné mreže, až sa dostali do „bytu“ brusiča nožníc. Všetko tam vyzeralo ako naposledy. Lyra vzala mobil a vyfotografovala zhúžvanú de ku na kartóne rozloženom na zemi a oltár s vyhorenou sviečkou. Okamžite ju upútali čerstvé kvety vo váze a vyfotografovala aj tie.

„Pozri, pije kávu,“ ukázal Patrick na malý ulepený kávovar, ktorý stál na zemi vedľa provizórnej postele.

Kvety a káva obydlie trocha oživili, no nakoniec pôsobilo ešte strašidelnejšie. Lyra sa cítila, ako keby sa brusič nožníc mal z ničoho nič objaviť na lôžku alebo sedieť na jednej z debien a sŕkať kávu. Začula nejaký zvuk a strhla sa. Akoby niekto búšil do steny dákym predmetom. Brusič!

„Myslíš, že sa vracia?“ zašepkala.

„Neviem.“ Patrick sa prikrčil.

Lyra sa trochu natiahla, aby mohla vyzrieť z okenného otvoru. Nikoho nevidela. Možno vietor udrel o stenu nejakým káblom alebo konárom. Jedna železná mreža sa triasla a vyludzovala pritom zvláštne kovové zvuky.

„Vypadnime odtiaľto!“ vyzvala Patricka. Chcela čo najrýchlejšie zmiznúť.

„Počkaj!“ Patrick jej podal výstrižok z novín. „Ležalo to pod kartónom.“

NEZVESTNÁ ŠTUDENTKA NÁJDENÁ MŔTVA

Včera v popoludňajších hodinách bolo pri hlavnej ceste medzi Marbellou a Ojénom nájdené telo pätnásťročnej Pie H. Podľa slov polície bolo dievča uškrtené. Pia H. bola nezvestná dva dni od chvíle, čo sa po skončení vyučovania nevrátila domov.

Rodičia Pie H. sú úspešnými obchodníkmi s nehnuteľnosťami. Je možné, že pôvodne išlo o únos s požiadavkou výkupného, ktorý sa nevydaril. Polícia prípad intenzívne vyšetruje. „Sledujeme všetky možné stopy,“ uviedol policajný hovorca.

Lyra vydesene zdvihla oči. Patrick článok vyfotografoval a vrátil ho na miesto. Potom vybehli von. Na spiatočnej ceste do mesta neprehovorili ani slovo. Lyre v hlave divoko vírili myšlienky. Bo la zmätená a šokovaná. Možno by skutočne mali ísť znova na políciu. Ak policajti u brusiča nožničiek ešte neboli, mali teraz aspoň dôkaz, že si nič nevymysleli.

O niekoľko minút neskôr teda znova vošli na policajnú stanicu. Lyra dúfala, že dnes bude mať službu niekto iný, ale privítal ich ten istý policajt ako minule. Nadvihol huňaté obočie.

„Máme fotky!“ Patrick sa nedal zastrašiť. „Lyra, ukáž mu ich!“

Lyra počúvla. Policajt si ich mlčky prezeral.

„A čo tým chcete dokázať?“ spýtal sa potom.

„My sme len…“ začala Lyra, ale Patrick jej skočil do reči. „Čo keď brusič nožníc o tej vražde niečo vie?“ spýtal sa.

Policajt pokojne prikývol, vytiahol zo zásuvky dva formuláre a podal im ich ponad stôl. „Zapíšte sem, kedy a kde ste tie fotky urobili. A nezabudnite na meno, adresu a dátum narodenia.“ Siahol po mobile, ale Patrick bol rýchlejší. „Len pokoj, o pár dní ti ho určite vrátime.“

„Nie!“ Patrick vyskočil. „Pošlem vám tie fotky mailom.“

„Ako chcete,“ zabručal policajt a znudene sa vrátil k svojej práci.

Lyra hľadela na formulár. Potom sa pozrela na hromadu papierov, ktorá sa od ich poslednej návštevy ešte zväčšila – ich informácie skončia asi na úplnom spodku. Rýchlo vstala, zamrmlala pár slov na rozlúčku a odišla s Patrickom.

„Ten človek vôbec nič nerobí – je jednoducho nemožný!“ rozhnevala sa na chodbe.

Patrick sa na ňu vážne pozrel. „Informovali sme políciu a teraz už môžeme urobiť len jedno – ďalej brusiča nožníc sledovať. Dl hujeme to Pii.“

Lyra prikývla. „Tak dobre, v poriadku.“

Patrick odviezol Lyru domov a rozlúčil sa s ňou. „Pôjdem sa ešte trochu previezť,“ povedal.

„Čo, ty nemusíš ísť domov?“ začudovala sa Lyra.

„Ale, mama je rada, keď ju príliš neotravujem.“

„Maľuje nový obraz?“ zaujímala sa Lyra. Vedela, že Patrickova mamina nemala rada, keď ju niekto rušil pri práci.

Patrick pokrútil hlavou. „Nie, prepadla fitnesu a ezoterike.“

„Hm, to poznám,“ uškrnula sa Lyra. „Ony si vážne myslia, že v štyridsiatke sa dá ešte niečo zachrániť?“

Patrick sa zazubil a mykol plecami. „Tak sa maj, uvidíme sa zajtra.“ Pridal plyn a odišiel.

Lyra odomkla dvere. Na stole ležal odkaz.

Paella je v chladničke. Mama

Lyre vlastne celkom vyhovovalo, že je mama v práci, ale ani vysedávať sama doma ju nebavilo. Zapla televíziu. Bola hladná, a tak si dala trocha paelly ohriať do mikrovlnky. Napäto čakala na miestne správy. Možno sa dozvie niečo nové. Mikrovlnka cinkla a Lyra sa usadila s jedlom pred televízor.

O Pii sa hovorilo hneď na začiatku. Polícia hľadala zamestnanca telekomunikačnej spoločnosti Telefónica . Už v minulosti bol trestaný za znásilnenie a ublíženie na zdraví a v ono osudné odpoludnie ho svedok zazrel v Piinej spoločnosti.

Lyra razom pochopila, prečo policajného úradníka ich informácie nezaujímali. O podozrivom, ako inak, už dávno vedel. Ale mohol im predsa povedať, že po niekom idú! Skutočnú úľavu však Lyra nepocítila. Ľudia, ktorí už boli niekedy trestaní, bývali často automaticky považovaní za páchateľov. A nevysvetľovalo to, prečo si brusič nožníc schovával Piinu fotografiu, retiazku a výstrižok z novín.

Lyra bezcieľne prepínala programy a zastavila sa pri detektívke vysielanej na francúzskom kanáli. Nejaká žena k sebe tisla dieťa a utekala cez ulicu. Za ňou bežali policajti a fotografi. Žena nastúpila do auta a vyrazila preč. Tá scéna pripadala Lyre pove domá. Nie preto, že by ten film už bola videla, to nie. Zdalo sa jej, ako keby niečo podobné zažila. Ale to predsa nemôže byť pravda – či predsa? Lámala si hlavu ešte aj vo chvíli, keď sa otvorili domové dvere.

„Ty sa dívaš na francúzsky film!“ zvolala mama obdivne a dala jej pusu na líce. Potom klesla na gauč a odfúkla si z tváre prameň vlasov.

Vyzerá to, ako keby sa za včerajšok už vôbec nehnevala, všimla si Lyra.

„Polícia zadržala podozrivého…“

„Ja viem,“ skočila jej Lyra do reči.

„Je to také strašné! Takých ľudí by mali zavrieť na doživotie!“

Lyra neodpovedala. Ten film ju miatol.

„Pozeráš sa na televíziu celý deň?“ spýtala sa mama, zatiaľ čo Lyra napäto hľadela na obrazovku.

Nie, bola som v byte brusiča nožov, pretože som si myslela, že zavraždil Piu, mohla by odpovedať. Rýchlo však ten bláznivý nápad zavrhla.

„Už sa ti niekedy stalo, že si niečo videla, a pritom si si bola úplne istá, že si to zažila na vlastnej koži, len si na to zabudla?“

„Áno, také veci sa stávajú,“ prikývla mama. „Hlavne keď je člo vek v strese. Je všetko v poriadku?“ Ustarostene sa na Lyru zahľadela.

Nie, nič nie je v poriadku, chcela odpovedať Lyra.

„Nejaká žena k sebe tisla dieťa a utekala cez ulicu. Za ňou sa hnali policajti a fotografi. Zdalo sa mi to povedomé.“

Mama sa odrazu tvárila hrozne zvláštne.

„Čo myslíš, prečo mi to pripadalo také povedomé?“ spýtala sa Lyra.

„Človek si so sebou nesie množstvo obrazov. Možno si ten film už niekedy videla. Alebo niečo podobné,“ vyslovila mama neprítomne.

To mi vôbec nerozumie? „Ale to dieťa som bola ja! Ja!“ Lyra sa udrela do hrude. „A ty si bola tá mama.“ Práve si to uvedomila.

Mama mala zmätený výraz. Vzápätí však na perách vyčarila súcitný úsmev. „Lyra, zlatíčko, ja viem, že tá vec s Piou bola pre teba veľký šok.“

Lyra bola zúfalá. Mama jej nechcela rozumieť.

„Musíme ísť ešte na nákup,“ mama zamávala kľúčmi od auta.

Ešte aj toto, pomyslela si Lyra. „Musím aj ja?“

„Ale áno, potrebujeme veci pre teba a okrem toho mi musíš pomôcť nákupy odniesť. A   koniec koncov máš prázdniny, takže žiadne odvrávanie.“

Lyra neochotne vstala. Potrebovala pochopiť, čo sa práve stalo. Uvedomila si, že sa paelly takmer nedotkla.

Cestou do nákupného centra neprítomne hľadela z okna. Tu a tam kútikom oka pozrela na mamu. Bola si úplne istá, že pred ňou niečo tají. V tom okamihu mama zachytila jej pohľad, ale nič nepovedala.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .