Srdcu nerozkážeš – Nová láska na obzore

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Srdcu nerozkážeš – Ten chalan je môj!

Srdcu nerozkážeš – Keď príde láska

Veronika Kabátová

Srdcu nerozkážeš – Nová láska na obzore – e-kniha

Copyright © Fragment 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Obsah

1 / Neznáma známa

2 / Aktuálne z lesa

3 / Amatéri

4 / Kto, kde, s kým, ako

5 / A svet sa aj tak točí

6 / Niet nad chrobáka v hlave

1 / Neznáma známa

Zastala som pred obrovskými hnedými dverami s tabuľkou 1. A. Tak som tu asi správne. Uf. Raz, dva, tri, teraz. A vykročiť pravou…

Vošla som do triedy medzi svojich nových spolužiakov.

„Ahoj, ja som Renáta,“ skočila mi do cesty hnedovlasá kučeravá dievčina.

„Katka, ahoj,“ odvetila som trochu rozpačito s nesmelým úsmevom na perách. Bože, čo je to zač? Modlím sa, aby si nesadla ku mne. Skôr ako niečo zo seba dostanem, už je pri dverách aj so svojím: „Ahoj, ja som Renáta,“ lebo sa práve objavili ďalšie dve dievčatá. No, myslím, že Renátu si po dnešku každý zapamätá.

Letmým pohľadom po triede som zaregistrovala, že v každej lavici už niekto sedí. No tak, ku komu si prisadnem? Veď napokon je to jedno, aj tak nikoho nepoznám. Niektorí ma pozorujú, niektorí sa zabávajú s ostatnými a iní zase posielaním esemesiek. Vpredu sedieť nechcem – byť hneď na očiach? Nie, ďakujem. Zamierila som radšej do zadných lavíc. Napríklad sem.

„Ahoj, máš to tu voľné?“ spýtala som sa celkom sympatickej (odfarbenej) blondínky. Má nakrátko ostrihané vlasy, vzadu natupírované, modré tielko Nike a na môj vkus je prehnane namaľovaná.

„Jasné, Zuzka, ahoj,“ pozdravila ma moja nová susedka, len čo zdvihla oči od časopisu. Usmiala som sa (tentoraz naozaj úprimne), tiež sa jej predstavím a konečne sa usadím v lavici a začnem si prezerať ostatných. Oproti základnej škole sa mi všetci vidia akísi omnoho väčší. Hm, až na chalanov. Zopár by pokojne zapadlo do siedmej triedy.

Zatiaľ je tu asi dvadsať žiakov, z toho (iba!) šesť chlapcov. To je teda vtipné. Dúfam, že ešte dajakí prídu, inak tu budeme ako v kláštore. A priznajme si to – veľa dievčat a málo chlapcov, to nikdy nerobí dobrotu. Hurá, akurát prišli ďalší dvaja. Za veľa nestoja…

„Odkiaľ si?“ vyrušila ma Zuzka z pozorovania.

„Z Koutnej… to je taká malá… malé mestečko. Asi to nepoznáš, však?“ vopred som poznala odpoveď.

Zuzka stiahla kútiky úst a pokrútila hlavou. „Bohužiaľ. Je to ďaleko?“

„Asi pätnásť-dvadsať kilometrov. Ty bývaš tu?“ spýtala som sa.

„Hej, minulý rok sme sa sem prisťahovali.“

„A kde si bývala predtým?“ pokračovala som.

„V Tábore,“ odvetila a opäť sa odmlčala. Asi sme sa dostali k mŕtvemu bodu. Čo mám na to povedať? A čo sa mám spýtať? Napríklad, prečo si vybrala túto školu? Čo robí jej otec? Hlavou mi víria iba somariny. Našťastie ma vyslobodí zvonenie jej telefónu. Do začiatku hodiny ostáva ešte päť minút. Zdá sa, že všetci sú už v triede. Je tu dvanásť chlapcov a osemnásť dievčat. Nie, devätnásť. Teraz dobehla ešte jedna.

Naša trieda je dosť priestranná. Možno stojí za zmienku, že budova školy je dosť stará a z historického hľadiska určite aj krásna, ale tá fasáda, tá fasáda! Omietka opadáva, pozarábané fľaky, kam sa pozriem, nedokážem identifikovať farbu. Možno je žltá, možno oranžová. Ťažko povedať. Vráťme sa však k triede. Ako som už povedala, je veľká, s vysokým stropom. Na pravej strane sú dvere, na ľavej štyri okná. Pozrime sa! Žalúzie! Taký prepych… Zdá sa, že je čerstvo vymaľované, zato lavice isto pamätajú vojnu. Pravda, sú vyšmirgľované a pokryté čerstvou vrstvou laku, ale vyryté odkazy z minulých rokov sa ešte vždy dajú dobre prečítať. Práve tu je: Peter je náš king! alebo Neotravuj, ty tučniak!

Na nástenke, ktorá je nad skrinkou vedľa dvier, svieti nápis: Vitajte v novom školskom roku a vedľa: Nezúfajte, o desať mesiacov sú zase prázdniny. No zbohom. A potom sú tam obrázky, ako sa nejaké deti kúpu v rybníku, ako v lese rastú huby… Kto ju len urobil? Vtom som si spomenula na mobil a skontrolovala som, či mám vypnuté zvonenie. Nemala by som na seba upozorniť hneď prvý deň, pravda? Vytiahla som si ho z kabelky. Správa! Aha, od Toma… Ahoj, ako sa máš v novej škole? Už teraz mi je za tebou veľmi smutno. Neviem, ako vydržím celý týždeň. Maj sa, posielam ti pusu. Je poklad. Aby ste tomu rozumeli, Toma poznám odmalička, lebo naše babky bývajú v tej istej dedine, a tak sme spolu strávili nejedny prázdniny. Tieto posledné však nemali chybu. Tom sa konečne rozkýval. (Alebo som to bola ja? Už ani neviem.) Jedným slovom, dobre sa to skončilo a teraz spolu chodíme. Najvyšší čas.

„Čo sa tak usmievaš?“ spýtala sa Zuzka, ktorá medzitým dotelefonovala. „Dobré správy?“

„Hm, napísal mi kamarát,“ prisvedčila som. „Tešila si sa sem?“ položila som jej otázku teraz ja.

„Vôbec nie. Nikoho tu nepoznám – teda teraz už okrem teba. Veľmi som sa bála, že tu budem sama. No a počula som, že vraj budeme mať nejakého mladého triedneho,“ podelila sa so mnou o svoje dojmy.

„Jéj, to by bolo fajn. A kde si to počula?“

„Mám kamošku v druhej triede. Teda, teraz je už tretiačka.“

„Myslíš, že bude pekný? To by bolo super mať mladého triedneho, však?“ som dosť prekvapená. Zo základnej som zvyknutá iba na staršie učiteľky, vo vekovej kategórii mojej babky… To by bolo fakt super!

„Čo ja viem? Podľa toho, čo mi rozprávala kamoška, nebude to veľké terno.“

„Prečo myslíš?“ spýtala som sa. Prečo sa nedozvedieť nejaké zaujímavé informácie (jednoducho klebety) hneď na začiatku?

Zvoní! Hm, ktovie, ako bude pán profesor vyzerať…

Ešte ani nedozvonilo a do dverí už rezkým krokom vpochodovala mladá vysoká (chudá!!!) učiteľka v slušivom tmavomodrom kostýme. Rovné vlasy (farby – tipla by som si gaštanovočokoládovej) má zastrihnuté po plecia. Postavila sa vedľa katedry, zbežne si nás obzrela a kývla, aby sme si sadli.

„Nevravela si niečo o mladom schopnom chlapovi?“ zľahka som sa s úškrnom naklonila k Zuzane.

„Zrejme si budem musieť preveriť svoje zdroje,“ podotkla.

„To by si mala,“ súhlasila som, ale radšej som stíchla, aby som nevyrušovala hneď v prvý deň.

„Dobrý deň, volám sa Lucia Krebsová a nasledujúce štyri roky by som mala byť vašou triednou učiteľkou. Pokiaľ sa nestane nič nepredvídateľné, a myslím, že sa nestane, budem vás učiť slovenčinu, takže sa pravdepodobne dosť často budeme stretávať. Vy ma už teda poznáte a teraz si ja skontrolujem vašu dochádzku. Prosím, nech sa každý, čie meno prečítam, prihlási alebo nejakým vhodným zvukom potvrdí svoju prítomnosť,“ poprosila nás naša nová triedna. Vôbec nebola nervózna, rozvinula hárok papiera so zoznamom mien a začala čítať. Prezerala som si triedu a usilovala sa priradiť ku každému žiakovi správne meno. Bolo to aj tak zbytočné, ak si zapamätám piatich, budem dobrá.

Po skontrolovaní mien (mimochodom, som tretia v triednej knihe – Dvořáková, no) nasleduje rozvrh. Fakt super. Sme rozdelení na akési a, b, c, d skupiny, ktoré majú jeden týždeň biológiu, potom nič, potom zase fyziku a čert aby sa v tom vyznal. Teda, kto toto vymyslel! Výborný začiatok. Nepochopila som ani rozvrh (Zuzka nie je na tom o nič lepšie)! Jediné, čo viem, je, že v utorok a stredu máme vyučovanie aj popoludní a v piatok nultú hodinu. Fuj! Učiť sa ešte aj poobede! To bude hrozné.

Triedna nám zaželala pekný zvyšok dňa a tým sa skončil náš prvý školský deň na gymnáziu. Super. Teraz rýchlo na autobus a hurá domov!

„Ahoj, stredoškoláčka!“ privítala ma mama, len čo sa za mnou zavreli domové dvere. Teraz je doma, lebo po operácii bude ešte tri týždne maródovať.

„Ahoj, ako sa máš?“ pobozkám ju na líce. „Uvarila si mi niečo dobré?“ nakúkam v kuchyni do hrncov.

„Tak, ako bolo v škole?“ nedočkavo sa pýta z obývačky. Je veľmi zvedavá (veď sa na ten gympel tešila viac ako ja!).

„Ako v škole!“ odvetila som s úsmevom. „Jéj, čína! Mňam! Brat už jedol?“

„Hej, Filip obedoval v škole. Nebuď taká a poď mi všetko vyrozprávať,“ zrazu stála v župane v kuchyni. Opretá o dvere hľadela na mňa.

„Iba si to zohrejem, hej?“ zámerne som nezdvihla oči z taniera, kam som si nakládla sloniu porciu, lebo som veľmi hladná. S obedom som zamierila do obývačky a sadla si do kresla oproti mame.

„Keby ťa tak videl ocko. Vieš, ako neznáša, keď tu ješ!“ pokarhala ma mama.

„Veď ocko tu momentálne nie je…,“ usmiala som sa.

„Tak už vrav.“

„A kde mám začať?“ spýtala som sa naoko vážne. Nechápavo a vyčítavo sa na mňa pozrela. „No, dobre. Keď som prišla do triedy, tak už tam väčšina bola. A predstav si, len čo som vkročila do dvier, okamžite mi vletela do cesty nejaká Renáta a hneď vybafla: ,Ahoj, ja som Renáta!“ Tá je fakt nejaká čudná. A takto privítala každého. Nakoniec si k nej sadlo jedno ryšavé dievča… tiež vyzerá akosi podozrivo…,“ začala som rozprávať prvé stredoškolské zážitky. Samozrejme (pokiaľ ide o Renátu), mama ma hneď zvozila za to, že ľudí posudzujem podľa prvého dojmu, ale keď je niekto čudný, tak je jednoducho čudný. Za to nemôžem.

„A s kým sedíš?“ spýtala sa nedočkavo.

„Keby si nebola nedočkavá, tak sa k tomu dostanem,“ povedala som trochu vyčítavo. „So Zuzkou. Taká celkom pekná, chudá, nakrátko ostrihaná blondínka. Nič viac ti nepoviem, lebo neviem. Iba že predtým bývali v Tábore a…“

„A čo rozvrh?“ skočila mi znovu do reči.

„Ale, mami, takto ma to nebaví. Ako ti mám niečo povedať, keď mi nedovolíš dokončiť myšlienku?“ nazlostila som sa a z vidličky mi spadlo celé sústo na tričko a postupne na kreslo a koberec.

„To kvôli tebe,“ povedala som pohotovo, aby vinu hneď neváľala na mňa. Mama sa však iba mlčky usmiala.

„Mám jednu nultú hodinu. A ešte k tomu v piatok! Kto toto vymyslel, neviem. V piatok, keď už má toho každý dosť…,“ zdvihla som z dlážky tú vynikajúcu čínu (aká škoda!) a šla som do kuchyne po handru. Keby som mala väčšie prsia, tak to teraz nemusím zbierať z koberca. Malé prsia nemajú fakt nijakú výhodu. Iba môj ocko vždy, keď sa ponosujem, povie, že aspoň podleziem pod každú medzierku v plote. Vynikajúce!

„No a dva razy máme vyučovanie aj poobede. V utorok a stredu, ale vôbec tomu nerozumiem. Sme rozdelení na štyri skupiny a každá má vždy niečo iné. Strašný zmätok. Akosi sa neorientujeme. Ale nikto.“ Podala som mame rozvrh. Potichu si ho prezerala a ja som si zatiaľ odbehla.

Hm, to je úľava. Čo asi robí Nene? Ako sa jej darilo v škole? Blázonko, vybrala si gympel s latinčinou. To nechcem vidieť. Akurát ona. Škoda, že bude bývať v intráku, cez týždeň sa vôbec neuvidíme. A cez víkend chodievame k babke a ona bude chcieť ísť niekam s Ondrom. (Aj tak sa čudujem, že im to vydržalo tak dlho. Kedy začali spolu chodiť? Myslím, že koncom mája v deviatke. To zase nie je až tak dlho.)

Alena, ktorá chce, aby ju všetci volali Nene, je moja najlepšia kamoška zo základnej. Skamarátili sme sa však až niekedy v šiestej triede. Vtedy sme mali spoločných známych (chalanov, samozrejme). Chlapci potom odišli a my sme zostali. Mám ju veľmi rada, ale teraz sa asi často neuvidíme…

Zrazu sa ozval hrozný buchot! Fuj, to som sa zľakla!

„Čo tam robíš tak dlho?! Pohni si!“ zreval na mňa môj milý braček Filip, ktorý mal tak naponáhlo, že div nevyrazil záchodové dvere a ja som skoro zinfarktovala.

„Aby si sa nepototo…!“ odvetila som mu rovnako milo.

„To sa môže pokojne stať!“ zakričal už spoza dverí. Večne otravuje… Človek si tu pekne rozmýšľa… Hej, to som niekde čítala alebo počula, teraz už neviem kde, že na toalete sa vám myseľ presunie do hladiny alfa a zlepšuje sa pamäť a vnímanie. Dobré, nie? Potom že záchod nie je plodné miesto. Mali by sme sa tam učiť, milí študenti! Niet nad hladinu alfa!

„Voľno!“ zaspievala som podľa vzoru Peťa z Pelíškov bratovi do ucha, keď sme sa stretli vo dverách obývačky.

„Tsss, díky,“ odvrkol.

„Vy dvaja viete byť na seba neuveriteľne milí! Neviem, kedy z toho vyrastiete,“ vzdychla si mama.

„Ona začala!“ zakričal pre istotu brat od záchodu. Somár. Ako by sme niečo vyviedli. Takto to u nás vyzerá vždy: ja nič, ja muzikant – Filovo heslo. Veď má iba dvanásť rokov… Čo som to chcela? Aha, brnknúť Alene.

„Prosím,“ Nene sa ozvala po treťom zvonení. To ma vytáča. Na displeji jej bliká moja fotografia s nápisom Katka a ona povie: „Prosím.“ Neuveriteľné.

„Ahoj, tak ako? Hovor! Čo intrák?“ zahrnula som ju otázkami, podobne ako mňa pred chvíľou mama.

„Čo intrák? Aha, na raňajky sme mali dva čerstvé rožky s džemom.“

„Prestaň a hovor,“ smiala som sa.

„No fakt, to som doma nikdy nemala… O čerstvých rožkoch na raňajky sa mi mohlo iba ak snívať… Tak dobre. V izbe sme tri. No, o súkromí sa nedá veľmi hovoriť. Včera večer sme sa tak trochu oťukávali, uvidíme, čo bude ďalej. Zatiaľ vyzerajú celkom fajn. A tie záchody! V izbe ich nemáme, musíme chodiť na druhý koniec chodby a tam sú iba štyri! A na poschodí je desať izieb po troch! No hrôza… A čo ty?“ spýtala sa pre zmenu ona.

„Zatiaľ dobre. Mali sme mať mladého triedneho a namiesto neho nabehla dajaká ženská. Vyzerá však sympatická…“

„… tak vám treba!“ skočila mi do reči.

„Prečo, tak nám treba? To je vážne. Vôbec so mnou necítiš sklamanie. A v triede máme iba dvanásť chalanov!“

„Dvanásť? To je super! My máme iba šesť! To potom vychádza na jedného chalana päť báb. To bude niečo, už som na to zvedavá,“ posťažuje sa. „Hrozné.“

„Nehádž flintu do žita! A inak? Rozvrh a tak?“

„No už som to rozdýchala. Tri nulté hodiny a dva razy vyučovanie poobede.“

„Nežartuj! Ja mám jednu nultú a dvakrát hodinu popoludní a zdá sa mi to hrozné. Tak, úprimnú sústrasť.“ V podobnom duchu sa odvíja náš rozhovor ešte asi minútu, potom však musím končiť, lebo voľné minúty sa mi pomaly, ale iste míňajú. Povie si, že som žgrloška, lebo nechcem na ňu obetovať ani tých úbohých pár korún a deliť sa s ňou o jej nešťastie (ktoré po mojom telefonáte ešte narástlo, lebo iste tajne dúfala, že niekto je na tom horšie ako ona. Niekto som v tomto prípade mala byť ja.) Čo sa dá robiť.

Dobrý deň, sadnite si,“ pozdravila nás v utorok ráno – druhý školský deň – naša triedna. Vyzerá celkom dobre naladená.

„Najprv si skontrolujeme dochádzku, čo potrvá asi pol hodiny. A zatiaľ by ste si mohli pripraviť kartičky s menami. Aspoň si vás rýchlejšie zapamätám. Uvidíte, že nebudem jediná, kto to od vás bude požadovať.“ Sadla si za stôl, a kým zapisovala do triednej knihy, všetci sme sa prehrabávali v taškách a hľadali nejaký schopný kus papiera, kde by sme si mohli napísať meno.

„Aj priezvisko?“ spýtal sa čiernovlasý chlapec z prvej lavice. Nič bližšie povedať nemôžem, lebo netuším, kto to je ani ako sa volá, ale sedí s celkom sympatickým chalanom (meno som zatiaľ nezachytila – možno Lukáš alebo Pavel, ktovie) a stále sa na niečom smeje.

„Bude lepšie, keď si napíšete aj priezvisko,“ kývla. „To je nádhera. Nikto nechýba. Poviem vám, užívajte si to, lebo v plnom počte sa veľa ráz nestretnete. A verte mi, že čím budete vo vyššom ročníku, tým bude rásť aj absencia. Starší študenti sú akísi náchylnejší na choroby a rôzne prechladnutia… No nič, pustíme sa do práce, máme toho veľa. Včera som vám zabudla pripomenúť to, o čom ste sa mali dozvedieť už po letnom rodičovskom združení, že naša škola organizuje pre študentov každého prvého ročníka zoznamovací víkend v prírode. Tu, prosím, rozdaj…,“ pozrie na kartičku: „Mirko, tieto papiere – každému jeden – kde máte podrobnejšie informácie. Išlo by o budúci týždeň, to znamená ôsmeho, a cena je celkom prijateľná. Ubytovanie je zabezpečené v rodinnom penzióne, kde v piatok a nedeľu máme objednanú aj stravu. V sobotu sa pravdepodobne naobedujeme v reštaurácii, lebo pôjdeme na celodenný výlet. Ukážte to rodičom a do konca týždňa… a teraz neviem, máme v piatok slovenčinu?“ spýtala sa a šla sa pozrieť na rozvrh na nástenke„… výborne, máme. Takže do piatka mi každý oznámi, či ide, alebo nie. Odporúčam vám, aby ste šli, lebo taká akcia hneď na začiatku školského roka dokáže dokonale stmeliť kolektív. Uvidíte, zoznámite sa medzi sebou, nebudete sa hneď stresovať učením a navyše si užijete aj trocha zábavy…,“ lákala nás Krebsová.

„A kto pôjde s nami? Ako z učiteľov, myslím,“ spýtal sa Lukáš alebo Pavel. Keby som tak dovidela na tú jeho menovku…

„No mená vám asi veľa nepovedia, keď ste tu iba druhý deň, ale ak vás to zaujíma… Pôjdem ja a váš fyzikár a telocvikár profesor Bílek.“

„Počuj, aj tak je fajn taký výlet hneď na začiatku roka. Možno si tak rýchlejšie zapamätáme mená ostatných a hneď zistíme, kto aký je, nemyslíš?“ povedala som Zuzke. Tá so mnou zjavne súhlasila a navyše som sa dozvedela, že zbožňuje výlety akéhokoľvek druhu vrátane školských a že ten Lukáš alebo Pavel sa volá Peter. Ona si to stihla zapamätať. (Tára, veď jeho menovku má rovno pred nosom!)

Som na ten víkend veľmi zvedavá a veľmi by som sa naň aj tešila, keby mi v hlave okamžite nepreblesklo babkino neprestajne opakované porekadlo: Vopred sa na nič neteš, lebo to zle dopadne. (Keď som bola malá, veľmi som tomu nerozumela. Teraz som však študentka gymnázia, nie?) Na túto babkinu múdrosť som už raz naozaj doplatila, keď som sa cez prázdniny veľmi tešila, že pôjdem za Tomom. Potom, keď sme sa po prázdninách rozišli každý k svojim rodičom, sľúbili sme si, že sa budeme navštevovať. Lenže z mojej návštevy uňho nebolo nič, lebo naši na ten istý termín naplánovali povinný rodinný výlet na druhý koniec republiky. Vynikajúce! A nasledujúci týždeň bol preč zase Tom, lebo mu otec (jeho otec) vybavil brigádu. Ach, jaj…

„Počuj, pamätáš si mená našich spolužiakov? Ja som úplne mimo. Pamätám si iba teba, pojašenú Renátu a asi ďalšie dve-tri dievčatá a niekoľko chlapcov. To je hrozné,“ posťažovala sa Zuzka.

„Netráp sa, som na tom podobne. Niektoré mená sa mi maria a možno by som niekoľkých aj spoznala na ulici, ale… Spolu by sme ich možno zopár dali dokopy, nemyslíš?“ navrhla som a začali sme tipovať ľudí a mená k nim. Ďaleko sme sa však nedostali, a tak sme sa rozhodli zoznámiť s našimi najbližšími susedmi. Respektíve susedkami.

„To je strašné, že sa vôbec nepoznáme, však? Ahoj, ja som Katka,“ obrátila som sa s natiahnutou rukou k dievčatám v lavici za nami. Jedno práve niečo študovalo v indexe, kam si máme zapisovať známky a ospravedlnenia, a tak – jednoducho žiacka knižka. To druhé sa bezducho dívalo z okna.

„A ja som Zuzka,“ usmiala sa na ne moja susedka.

„No, to je fakt hrozné! Ja si vôbec nikoho nepamätám, tak ja som Zdenka.“

„Martina, ahoj,“ podala nám ruku aj dlhovlasá hnedovláska, ktorá sa predtým dívala z okna. A hneď nadviazala priateľskú konverzáciu o rozvrhu, počte chlapcov v triede a o triednej.

„Ako sa vám páči triedna? Čo poviete, koľko má asi rokov?“ položila háklivú otázku hneď na začiatok.

„Povedala by som, že asi tridsať, možno ani toľko,“ odhadla Zuzka. No neviem, ja by som jej povedala aj viac. Aspoň tridsaťpäť. Človek nikdy nevie. Napríklad mne nikto neverí, keď poviem, že moja mama má štyridsaťtri. Veľa ľudí by jej nehádalo ani tých štyridsať. (Samozrejme, už tri roky tvrdí, že má tridsaťdeväť…)

„To sme veľa nových ľudí nespoznali, pravda?“ povedala som Zuzke, keď zazvonilo. S dievčatami sme sa nejako zahovorili a na zoznamovanie s ďalšími sme pozabudli. Martina vyzerá celkom fajn. Zato Zdenka ma obzvlášť nenadchla. Veľa toho nepovedala a pôsobila nekomunikatívne až hanblivo. A možno nie sme jej typ. Alebo ju bolí hrdlo. V takomto počasí by to nebolo nič čudné. S prázdninami, zdá sa, sa skončilo aj leto. Tento rok sa však výnimočne vydarilo. Naozaj krásne celé dva mesiace. Som aj dosť opálená – ja!!! Teraz to už však nie je ono. Dnes ráno bolo napríklad trinásť stupňov. Mama skoro neprežila, že som sa vybrala do školy iba v tielku a džínsovej sukni. A v autobuse za mnou sedeli nejakí dvaja starší chlapi, skôr dedkovia, ktorí šli na výstavu či čo, a tiež preberali, aké sú tie dievčatá hlúpe, že im prechladnú vaječníky a ľadviny – že je to pekná móda, ale keď budeme staré… Inak to bola super cesta. Fakt som sa celú polhodinu výborne bavila. Začalo sa to tým, že keď sme prechádzali okolo rybníka, ten jeden (volajme ho, povedzme, Arnošt) rozprával tomu druhému (povedzme Lojzovi), ako jeho synovec skoro zrazil bobra, keď sa mu pred autom postavil na zadné. Pán Lojzo na to povedal, že dnes je tá fauna (až taký odborný termín použil) celkom iná ako za ich mladých čias, že aj tie vtáky, čo boli kedysi sťahovavé, už vôbec neodlietajú. Potom to Arnošt logicky zdôvodnil globálnym otepľovaním, a tak sa dostali k ekologickým problémom.

„Veď vieš, všetko spôsobuje to topenie ľadovcov,“ argumentoval Arnošt.

„No hej, keď sa všetci vyvážajú autami, vo vzduchu je množstvo škodlivín a teraz ten Temelín do toho,“ mudroval Lojzo.

„Jasné, no jasné. Pozri, ak sa ľudstvo nezničí samo, tak do nás vrazí nejaký ten, počkaj, asteroid, nie?“ prešiel Arnošt na inú tému a trochu vedeckejšiu úroveň. Potom začali rozoberať, že vlastne raz vybuchne Slnko, lebo každá hviezda smeruje k samodeštrukcii. A vedci to majú už dávno prerátané, ako dlho to bude trvať.

„Teraz sa im to počíta, keď majú internet,“ zašiel Lojzo do roviny technických vynálezov, kde sa evidentne tiež orientuje. Zabávala som sa kráľovsky, keď rozoberali internet. Chudáci, ani netušia, čo to je. Pre nich počítač znamená internet. A tak sa nenápadne dostali k vojne a ako za komunizmu tadiaľto jazdilo veľa ťažkých nákladiakov a všetci mali popraskané domy a ako sa teraz (paradoxne) v mestách vylepšuje vzduch… Vravím vám, dokonalá zábava. Takúto duchaplnú a tematicky rôznorodú diskusiu som už dlho nepočula.

Teraz máme fyziku. Takže profesora (ešte som si na oslovenie profesor akosi nezvykla) Jozefa Bílka. Som naňho zvedavá, ako nakoniec na všetko. Dokonca má ísť s nami na ten výlet. Asi dve minúty po zvonení vtrhol do triedy mladý a pekný (!) chlapík – to má byť profesor??? –, ktorý sa s učebnicou fyziky postavil pred tabuľu a všetkých si nás obzeral.

„Želám vám príjemný deň a môžete si sadnúť,“ kývol nám a začal zháňať triednu knihu. So Zuzkou sme si vymenili uznanlivé pohľady.

„Fíha!!!“ gestikuluje moja susedka nadšene. Od učiteľského stolíka k nám zaviala príjemná vôňa jeho kolínskej. Rýchlo zapísal a sadol si na okraj stola.

„Volám sa Jozef Bílek a budem vás učiť fyziku a niektorých z vás, konkrétne chlapcov, budem mať na telocvik.“ To nie je fér!!! Prečo nie aj dievčatá?! Pokiaľ ide o môj štýl vyučovania, za pol roka získate približne štyri známky z testov, a ak sa pošťastí, tak jednu zo skúšania. To by bolo na úvod hádam všetko. Nejaké otázky?“ rozhliadol sa po triede. V tretej lavici pri dverách sa prihlásil ryšavý chlapec. Bohvie, ako sa volá.

„Prosím vás, máte nejaké kartičky so svojimi ctenými menami? Presne takéto, super. Takže, prosím, Stano?“ Aha, takže to je Stano.

„Môžem otvoriť okno?“ položil zásadnú otázku Stano.

„Jasné, máte tu otrasný vzduch… Prosím… hej?“ kývol Bílek na Terezu – hej, tú si pamätám! Neviem prečo, ale pamätám.

„Ešte nejaké otázky? Nehláste sa všetci… Výborne, nič, takže sa pustíme do práce. Odporúčal by som vám zošity formátu A 4, pokiaľ možno čisté. Nakoniec, zošit je váš problém, ja ich nekontrolujem. Stačia mi iba vaše uspokojujúce študijné výsledky, i keď aj tie sú vaša vec. Takže vám nadiktujem osnovu. Napíšte si dnešný dátum…,“ začal prvú hodinu fyziky.

„Aj tu sa ešte hráme s dátumami?“ šepla som Zuzke, ale asi nie dosť potichu.

„Áno, slečna, s dátumami sa tu ešte vždy hráme,“ prehodil Bílek cez výbuch smiechu. Výborne, tak teraz si ma všetci dobre všimli…

„Dobrééé!“ zhodnotila nadšene Zuzka. Ja som očervenela až po uši. Dievčatá za nami sa ticho chichocú.

Tvárim sa akože nič, otvorím zošit, kde si napíšem podľa mňa celkom zbytočný dátum a čakám, kedy začne náš mladý, pekný a voňavý profesor diktovať osnovu. To sa bude fyzika hneď lepšie učiť.

„Tak aby som vám aspoň zbežne načrtol, čím sa budeme štyri roky na hodinách fyziky zaoberať. Budú to tieto okruhy: mechanika v prvom ročníku, molekulová fyzika a termika, elektrina a magnetizmus v druhom, optika v treťom a potom nám zostáva už iba…,“ už len pri tých slovách mi naskakujú vyrážky. Jediné, čo si zo základnej z fyziky pamätám, je štvortaktný motor (sanie, stlačenie, výbuch, výfuk). Možno by som si spomenula aj na dvojtakt, ale to je maximum. No a že optika má niečo spoločné s očami a magnety máme na chladničke. Ďalej by som to nerada rozoberala. Z fyziky (okrem tých motorov) neviem vôbec nič. Jednoducho španielska dedina!

„Myslím si, že takíto chlapi by vôbec nemali byť profesormi. Jednoducho to nemôže robiť dobrotu,“ povedala po hodine Martina. Tiež je z Jožinka (ako sme si ho dovolili familiárne nazvať) celá preč, viac než by bolo zdravé. A je pravda, že v triede rozpútal prvú hromadnú diskusiu. Dievčatá z vedľajšieho radu nás začuli, ako ho hodnotíme a hneď sa ochotne pridali. Jožinko dostal výborné hodnotenie. Urastenú postavu (vyšportovaný telocvikár) si ešte zvýraznil čiernymi džínsami a bledomodrým, ako skonštatovala Zuzka, obtiahnutým tričkom. Vlasy má krátke, čierne a ofinku si nagéloval dopredu. Začula som, že chalani ho bez rozmýšľania nazvali „šampónom“. (Ruku na srdce – asi aj bude taký mierne šampónovitý typ. No a čo. Aspoň sa je na čo dívať.)

Nasledujúca hodina nás však riadne šokovala. Do triedy nabehol zdatný päťdesiatnik s pivným bruškom a prešedivenou bradou – zemepisár (ten už tak nevoňal). Ani jeho hodinové pôsobenie v triede nezostalo bez reakcie. Jeho úvodná veta bola: „Sadnite si, volám sa Nový a budem vás učiť zemepis. Otvorte si zošity, napíšeme si krátky úvodný test.“

„Prehoha, ten ide na to zhurta, čo?“ zhodnotila ho Zuzka.

„To teda hej, pravý opak Jožinka!“ pridala sa Lenka (štvrtá lavica v rade pri okne).

„Taký žĺtok!“ zíde mi na um a prezývka je na svete!

„Aj ty chodíš na obedy?“ spýtala sa ma Zuzka. „Aby sme nešli každá sama.“

„Hej, hej, chodím. Teda aspoň zatiaľ. A som celkom rada, že sa ma na to pýtaš, lebo fakt neviem, kde to je. No teda, asi viem, ale to je všetko. Už si tam bola?“ vypytovala som sa.

„Iba keď som sa prihlásila na obedy. Pravdu povediac som na ne dosť zvedavá. Nevyzeralo to tam bohvieako,“ ohŕňala nos.

„No ja ti môžem zaručiť, že horšie ako v našej jedálni na základnej to hádam ani nemôže byť. Tam to bolo hrozné! Storočné obrusy na stoloch, rozhegané stoličky, až sa človek bál, že sa z nich zosype, a ako bonus si predstav nesmierne neochotné neohrabané kuchárky. Každý utorok filé, v stredu klasická UHO (univerzálna hnedá omáčka) a vo štvrtok jeden týždeň dusená mrkva, druhý týždeň dusený kel. Otrasné!“ zaškerila som sa pri spomienke na našu školskú jedáleň Kvet. Niekedy sme mali pocit, že tam nevaria, ale robia nejaké chemické pokusy – také jedlá dokázali naše kuchárky vyčariť. A ani sa nenamáhali, aby pre tie jedlá vymysleli aspoň lákavé názvy…

„Zaujímavé. Tak to potom naša jedáleň bola úplne bezkonkurenčná. Vyprážaný syr, hranolčeky aj s prílohami, občas urobili aj pizzu, cestoviny na tisíc spôsobov… Mňam! Čo by som za to dala!“ oblizovala sa v duchu Zuzka.

„Pozri, možno aj tu dobre varia,“ povzbudzovala som ju (aj seba), hoci čím viac sme sa približovali k našej budúcej jedálni, tým menej som tomu verila. Dorazili sme k budove s nie veľmi príťažlivým exteriérom a otvorili sme ťažké drevené dvere s kľučkou asi v poldruhametrovej výške, čomu som vôbec nerozumela. Ako si s ňou poradia maličkí z prímy, keď aj ja som mala čo robiť, aby som s ňou vôbec pohla! Pred nami bola dlhá úzka chodba.

„Sme tu dobre?“ spýtala som sa neveriacky Zuzky, lebo akosi sa mi to nepozdávalo.

„Áno, vitaj,“ povedala a vyrazila rezko (poháňaná hladom) na koniec chodby. Keď sme otvorili ďalšie dvere, ocitli sme sa v akejsi predsieni s umývadlami a nechutnými uterákmi. Táto miestnosť sa postupne rozširovala do výdajne obedov. Na nástenke vpravo visel jedálny lístok naklepkaný na písacom stroji (!). Tam sme si prečítali, že dnes máme kura na smotane. Na začiatok celkom ujde, pravda? Podľa pokynov pre prvákov sme zašli do kancelárie vedúcej jedálne. Tá nám vydala čipy, pomocou ktorých si budeme objednávať jedlo a pípať s nimi pri okienku. Tak majú tu čipy a píšu na obyčajnom stroji. To sú mi veci! Pri okienku sme si teda pípli naším novým čipom a zobrali tácku s polievkou a kurčaťom na smotane. Celkom dobre to vonia, aj ja som už trochu vyhladla.

A cez prázdniny som sa poriadne rozožrala, hrozné! Keď som v lete brigádovala v tom kempe, tak som stále jedla len kadejaké nanuky a keksíky a potom som priletela domov a nahádzala do seba všetko, čo mi prišlo pod ruku. A teraz som dospela k záveru, že budem musieť začať s nejakou diétou. Aj keď s mojou extrémne pevnou vôľou asi veľa neschudnem! Poznáme sa, nie? Keby som aspoň pri niečom vydržala, bolo by to fajn.

Čo všetko som si nasľubovala, že urobím… A tých novoročných predsavzatí! Bohužiaľ, som tvor nestály a navyše neznášam stereotyp. Takže, ak niečo robím pridlho a veľmi často (ako napríklad obmedzovanie sa v jedle), tak ma to jednoducho rýchlo omrzí. Lenže ono je to tak, bohužiaľ, aj s ľuďmi. Keď je niekto priehľadný a dopredu viem, čo si myslí, tak ma prestane rýchlo zaujímať. Nemám v ňom čo objavovať, nie je v podstate nič, čím by ma prekvapil. To jednoducho nie je pre mňa. Nemôžem za to, viem, znie to hrozne, ale je to tak. Nebudem sa pretvarovať. (Ani to nie je moja silná stránka.)

„Sadneme si k tomu dievčaťu z našej triedy? Je to asi Zdenka, nie?“ navrhla Zuzka, len čo sme vošli do miestnosti so stolmi, na ktorých sú až prekvapujúco pekné červené obrusy (plastové, ale naozaj krásne).

„Jasné, chceli sme sa predsa zoznamovať s novými ľuďmi, pravda? Hej, a volá sa Martina,“ poopravila som ju. Martina sedí pri stole sama a pomaly si odkrajuje maličké kúsky mäsa. Je to tá istá Martina, čo sedí v triede za nami.

„Ahoj, môžeme si prisadnúť?“ spýtala som sa jej. Ani sme však nepočkali na odpoveď a už sme sedeli.

„Samozrejme, budem rada, nerada jem sama,“ prikývla.

„Bože, ako sa sem máme s tými veľkými tácňami zmestiť? To akosi nedomysleli,“ sťažovala sa Zuzka a usilovala sa na tých svojich troch štvorcových decimetroch stola zmestiť. Očividne zbytočne. Je celkom zábavné ju pri tom pozorovať – posúva taniere sem a tam, no márne.

„Môžem sa na to, vieš čo…,“ rezignovala po chvíľke a odložila tácňu na zem vedľa stola. „Tak a je to! Aká som len šikovná!“ pochválila sa s radostným úsmevom.

Toto je fakt zaujímavá dievčina. Síce ju poznám iba jeden a pol dňa, ale už teraz mi niečo našepkáva, že s touto ženskou nuda nehrozí. Kdeže. Celý deň nezavrie ústa a ustavične vymýšľa somariny. No a, prirodzene, najdôležitejším záujmom (dokonca vesmírom) sú chalani. Ako napríklad tí, čo práve teraz prišli.

„Baby, oni sa na nás pozerajú!“ šepla potichu, ale dôrazne Zuzka, ktorá jediná sedí tvárou k nim.

„Nečum,“ poznamenala som, ale tiež som už stihla na nich zaostriť. Sú to štyria chalani. Ťažko povedať, koľko majú rokov. Možno sú o dva-tri roky starší ako my (takže ako Tom). A keď ich tak kútikom oka pozorujem, nie sú na zahodenie. Ktovie, či sú od nás z gympla?

„Dievčatá, ten čiernovlasý je celkom pekný!“ povedala a uprene hľadela do taniera (maskovací manéver).

„Ach jaj, ja ich nevidím a nemôžem sa predsa stále otáčať,“ sťažovala sa Martina, ktorá im sedí chrbtom. „Koľko ich je?“ vyzvedá.

„Štyria. Dvaja hnedovlasí, jeden čiernovlasý a jeden povedzme… holohlavý,“ informovala som podrobne.

„O čom sa asi rozprávajú?“ špekulovala Zuzka. Zvedavka zvedavá.

„Že by si sa ich šla spýtať? A keď tam už budeš, tak si hneď vypýtaj číslo, nie?“ poradila som jej. Očividne nie je s mojím návrhom spokojná.

„Nie, ja to asi vydržím, ale ty z nich, ako pozorujem, nespustíš oči,“ zaútočila.

„Ja? No tak, obzerám si konkurenciu. Momentálne som zadaná.“ A šťastne zadaná. Jediná chyba na Tomovi je, že býva tak ďaleko. Inak by sme mohli byť spolu omnoho častejšie. Ako cez prázdniny. Tráviť spolu dlhé večery, chodiť sa kúpať… Nezostávalo, pochopiteľne, vždy iba pri kúpaní – ale inak vo všetkej počestnosti – slovom, ešte sme sa nemilovali. Zopár ráz sme nemali od toho ďaleko, ale nakoniec sme to vždy dajako „ustrážili“. Jednoducho si vravím, že je na to ešte čas. Navyše sa máme na čo tešiť a dodáva to tomu všetkému trochu iný náboj. To čakanie, náznaky, odďaľovanie, podpichovanie… musím priznať, že ma to zatiaľ celkom baví (a tiež som niekde čítala, že keď dievča hneď podľahne, prestáva byť pre chalana zaujímavé). Uvidíme, ako dlho to takto ešte vydržíme.

„No tak, hovor! Meno, vek, oči, odkedy…“ vysypala Zuzka.

„Výška bankového konta, počet kreditných kariet, koľko majú áut…“ doplnila ju s úsmevom Martina. Všetky tri sme vybuchli do smiechu.

„Mne doma sľúbili, že len čo si domov privediem nejakého chlapca, tak pôjde s ockom do dielne a absolvuje vstupný test – poznávačka náradia, zatĺkanie klincov, brúsenie dreva… A keď neobstojí, tak prídu na rad pravdepodobne aj tie kreditky…,“ oboznamujem dievčatá s plánmi mojich drahých rodičov.

„Tak to je fakt drsné. Ja toho tvojho celkom ľutujem,“ kývla Martina pobavene hlavou.

„To sme však trochu odbočili, nie?“ nedala sa Zuzka len tak odbiť. „Mňa zaujíma to meno, vek, ako dlho…,“ pripomenula mi. Na to, že sa poznáme tak krátko, chce toho akosi priveľa. Čo už. Vlastne som s tým začala ja a ako inak môžeme poznať iných – iba ak sa budeme vzájomne informovať?

„Začali sme spolu chodiť na začiatku prázdnin, ale poznáme sa už od detstva. Má sedemnásť, teda čoskoro osemnásť, a volá sa Tomáš,“ podala som jej stručnú charakteristiku. „A tiež sme sa už veľmi dlho nevideli a veľmi, veľmi, veľmi mi je za ním smutno.“

„No, nedá sa nič robiť, ja som dojedla. Pôjdete už tiež alebo si tu budete obzerať tie idoly?“ zaujímala sa Martina.

„Ja to do seba nahádžem a idem tiež, o chvíľu mi pôjde autobus. A ty, Zuzka?“ spýtavo som sa na ňu zadívala.

„No, čo s vami. Sama tu sedieť nebudem.“

A tak vstaneme a akože ledabolo odchádzame. A Zuzka určite tajne dúfa, že za nami jeden z tých krásavcov vybehne. Nič také sa však nestalo, takže aj keď sa usilovala maximálne zdržiavať náš odchod z jedálne čítaním jedálneho lístka (zajtra je paradajková – fúúúúj – ak niečo nenávidím viac ako paradajkovú, tak som to ešte nejedla), nakoniec odchádza sklamaná a takmer zanevrie na celé mužské pokolenie.

„Takže, ty ideš na stanicu?“ spýtala sa ma Martina pred jedálňou. Tie dve majú spoločnú cestu, ale celkom na opačnú stranu ako ja. Bohužiaľ! No nič – hurá domov.

2 / Aktuálne z lesa

„Ešte raz, oficiálne, dobré ráno, priatelia,“ pozdravil nás ráno ôsmeho na stanici Jožinko. (Jozef Bílek – telocvik, fyzika.) Zopár ľudí čosi zašomralo, najviac počuť Adama. „Dobréééééé, pán profesor!“ zreval na Jožinka. „Šetrite dychom, Rozrazil,“ odbil ho Jožko a s batohom na chrbte nerušene pokračoval v rečnení.

„Pokiaľ máte pocit, že sú tu všetci, čo tu majú byť, a nikto nechýba, ani nie je navyše, tak nastupujeme,“ zavelil. Pri dverách do vlaku už čakala triedna v bielych šortkách, červenom tielku a s papierom v ruke odškrtávala všetkých prítomných. Občas si nebola istá menom, tak jej pomáhame. Vo vlaku sme zistili, že chýba jeden chalan – Stano Friš.

„Prosím vás, nevie niekto, čo je so Stanom?“ spýtala sa starostlivo triedna. Vymeníme si pohľady, ale nikto nič nevie.

„Ja mu zavolám,“ navrhol ktosi. Skôr ako stihne vytiahnuť telefón, Stano vletí zadychčane do vlaku.

„… brý deň… pre… prepáčte… zaspal som,“ dostal zo seba Stano zadychčane, v predklone s dlaňami na kolenách.

„Krásne dobré ráno, Friš. Vidím, že nielen v ranných hodinách ste celkom svieži (bodaj by nie, keď je Friš), takže zajtra budete mať na starosti rannú rozcvičku a pozajtra vlastne tiež,“ privítal ho veselo Jožinko.

„Vďaka!“ vzdychol Stano s krivým, vyslovene úprimným úsmevom a šiel si sadnúť k chlapcom, ktorí mu uvoľnili miesto.

„Čo si robil? Somár, veď si to skoro nestihol!“ vykrikuje Adam.

„Rozrazil?! Pomôžete Frišovi s rozcvičkou.“ Adam čosi zasyčal a nahlas prehodil, že ho veľmi teší.

„Má ešte niekto záujem o rozcvičku? Nech to vyriešime hneď. Nerád by som niekoho brzdil v aktivite,“ vyzval nás Jožinko.

„Ja!!!“ prihlásil sa Peter.

„No fajn! Ale viete čo? Vy si vezmete na starosť budíček. Tí dvaja rozcvičku zvládnu,“ rozhodol náš profesor telocviku a fyziky. Peter si povzdychol, že to nie je fér, a keď mu Jožinko vysvetlil, že život niekedy nie je fér, neostáva mu nič iné, iba sa s tým zmieriť. A my ostatní sa iba smejeme a sledujeme tú slovnú prestrelku. Jožinko vyhral. Hm, takže mladý, pekný (dnes má biele tričko bez rukávov – to sa mi väčšinou na chlapoch nepáči, ale keď má čo ukázať, prečo nie? – a tmavomodré značkové šortky Adidas), voňavý a navyše vtipný profesor! Škandál!

„Takže, aby sme cestou nestrácali drahocenný čas, oboznámime vás tu s pánom profesorom s plánom nášho, povedzme, spoznávacieho pobytu v prírode,“ ozvala sa triedna, asi päť minút po tom, čo sa vlak pohol.

„Áno,“ ujal sa slova náš utáraný telocvikár fyzikár. „Na miesto dorazíme asi o hodinku, a potom sa vydáme približne dva kilometre pešo do ubytovne. Ubytujeme sa, navlečiete si prikrývky…“

„Tak načo ťaháme so sebou spacáky?“ skočil mu do reči Peter.

„No,“ zaváhal Jožko, ale triedna hneď vysvetlila:

„Nie, nie, periny tam naozaj nie sú, takže sa nebojte, že sa budete zbytočne namáhať.“

„To som zvedavý, ako budem spať, lebo vo svojom spacáku sa asi nevyspím… Budem musieť zorganizovať nejakú nočnú hru,“ zamyslel sa Jožko, keď zistil, že si nevzal spacák. To sme už nevydržali a pustili sme sa do rehotu. Nie je vtipné, keď si učiteľ zabudne spacák? Je!

„Tak sme sa zasmiali, a teraz sa vráťme k tomu plánu. Poobede si niečo zahráme, napríklad futbal alebo volejbal, a potom pôjdeme na večeru. Po večeri bude, dovolím si to nazvať, zoznamovací večierok. V sobotu po rozcvičke pôjdeme na celodenný výlet na neďaleký hrad.“

„Čo znamená neďaleký?“ zaujímala sa Lucka (aspoň si myslím, že sa tak volá).

„Asi dvadsať kilometrov,“ odvetil Jožko pokojne.

„Čože?“ vyvalili sme naňho oči, či to myslí vážne.

„To si z nás strieľate, pravda?!“ zaprosíkala jedna mierne obézna spolužiačka.

„Dvadsať je to spolu, tam aj naspäť,“ upokojoval nás. To však nezabralo. Dvadsať kilometrov? V pohode, so svojou kondičkou to určite zvládnem… Boli časy, keď som mala celkom dobrú výdrž – najmä silné nohy –, lebo som sa každý deň bicyklovala a zdolávala som päť- až desaťkilometrové trasy v rekordnom čase. (Predbehla som aj svojho o dva roky staršieho kamoša – za označenie KAMOŠ by sa asi urazil –, ktorý potom dosť dlho rozdýchaval, že ho na bicykli porazilo také škvŕňa, ako som bola ja. Mne to však vtedy dokonale zdvihlo sebavedomie a to som potrebovala.)

V prvej triede na gympli je však trochu iná situácia. Moje, po lete celkom slušne vysoké sebavedomie asi rýchlo klesne, keď sa s vyplazeným jazykom na prsiach (bohužiaľ, skoro na nijakých prsiach) budem zadychčane štverať na hrad.

„A nemôžeme sa, napríklad, rozdeliť na družstvá? Dobrovoľníci by vyrazili na výlet a my ostatní by sme tu zostali a hrali by sme sa nejaké hry alebo niečo také?“ zišla Adamovi na um spásonosná myšlienka. A celkom dobrá! Hneď by som si s Adamom zahrala nejakú hru. Samozrejme, kartovú!

„No to by teda, Rozrazil, nešlo. Môžete však ísť na čele nášho sprievodu, ak chcete,“ ponúkol mu pohotovo Jožinko.

„Porozmýšľam o tom,“ zmieril sa s tým Adam. Téda, týchto dvoch bude ešte zaujímavé pozorovať. Trieda sa výborne zabáva na tých ich slovných prestrelkách. Aj triedna iba s úsmevom na tvári preskakuje pohľadom z jedného na druhého. No pozerá sa skôr na Bílka a bodaj by nie… Dosť už tých chválospevov.

„Jéj, ja sa už tak teším na prázdniny!“ povedala Zuzka. Má krátke džínsové šortky, ružové tričko, ružové tiene a vo vlasoch modrú šatku. Dokonale zladená.

„Ani nevrav,“ pritakala Martina. „Ja som sa síce na gympel tešila, ale už by som to aj zbalila. Akosi ma to umára. Človek sa vôbec nevyspí,“ posťažovala sa.

„Čože vy, ale ja. Keďže dochádzam, musím vstávať ešte o hodinu skôr,“ informovala som ich. Fakt mi lezie na nervy, keď mešťania nariekajú, že musia vstávať už o pol siedmej. Úbožiaci! Ja vstávam v tom lepšom prípade pred šiestou, a keď si chcem umyť vlasy, tak aj o pol šiestej. No a spávať chodievam medzi desiatou a jedenástou, a ponosujem sa?! (Ale áno, ibaže ja mám na rozdiel od nich na to právo!)

„Počkaj, to akože vstávaš o šiestej?“ čuduje sa Lenka (dlhovlasá, malá, dosť nevýrazná brunetka).

„Keď zaspím, tak o šiestej. Inak o pol alebo maximálne o trištvrte. Vtedy však neraňajkujem,“ odvetila som.

„Panebože, to by ma zabilo,“ zhrozila sa Zuzka.

„Nezabilo, a čo ťa nezabije, to ťa posilní, nie?“ zaškerila som sa na ňu.

„Hej, takže ty budeš vo štvrtom ročníku najsilnejší človek na svete,“ skonštatovala.

„Presne tak.“

V tomto duchu sa odvíja náš rozhovor až do chvíle, keď Jožko zavelí: „PRVÁ A, VSTÁVAŤ! VYSTUPUJEME!“ Najmä byť nenápadný. Nielenže sa prebrala celá naša trieda (čo bol účel), ale aj celý zvyšok vozňa.

Vystúpili sme v takej malej dedinke, kde je vari iba stanica a dve nazeleno natreté lavičky, kontajnery na sklo a plasty a za staničnou budovou asi zo desať domov. A to by som tipovala, že ide o víkendové chalupy ľudí z mesta. A všade, kam len oko dovidí, sú iba polia a lesy. Za naším chrbtom sa vypína zalesnený kopec. Fajn, ak budeme musieť naň vyliezť.

„Ako ďaleko budeme šliapať?“ spýtala som sa neisto.

„Neviem, päť kilometrov?“ odvetila Martina otázkou.

„Dievčence, nestrašte, je to len kúsok,“ skočila nám do rozhovoru triedna. Zdá sa, že tu už bola.

„Prvá A, sme tu všetci? A ak nie, tak ten, čo sa zabudol vo vlaku, má smolu,“ pokúsil sa Jožko o vtip.

„Vyzerá to tak, že ste všetci. Takže, čelom vzad a poďme hore!“ zavelil, len čo nás prerátal a rukou ukázal na kopec (a veru, nie malý kopec) za nami. Niééé! S tým obrovským batohom na chrbte sa mám niekde štverať? Bože, čo som komu urobila? Samozrejme, že neprotestujem iba ja. Nespokojní sú takmer všetci.

„To by som teda radšej zostala na tej stanici,“ ozvala som sa. Adresovala som to skôr dievčatám, ale, pochopiteľne, počuli to všetci.

„A máte ospravedlnenku?“ celkom vážne sa ma spýtal Jožko.

„Nie, ale s radosťou si ju zoženiem,“ usilujem sa o vtip, keď už som teda trochu neplánovane stredobodom pozornosti.

„Tak, keď ju budete mať, a podotýkam, podpísanú od rodičov, tak tu budete môcť zostať. Dovtedy pôjdete s nami,“ povedal a naša skupinka sa chtiac-nechtiac rozhýbala. Bílek vpredu, potom dlho nikto, potom zopár aktívnych šplhúňov, za nimi tí menej aktívni šplhúni, potom dlho nikto a nakoniec my všetci ostatní. Sprievod uzatvára naša triedna s Adamom. Tí dvaja vedú celkom živý rozhovor. O čom, to netuším.

Fakt som rodená optimistka, ale čakala som, že sa budeme šplhať do najstrmšieho kopca a predierať sa hustým krovím. Nič z toho sa našťastie nekoná. Dokonca kráčame po lesnej ceste a nie do kopca, ale ten kopec obchádzame. Jožko nás spredu stále povzbudzuje, nech „pohneme tými lenivými zadkami“, a triedna, aby nezaostávala, nás zase napomína, nech nekričíme, že sme v lese, a tak ďalej. Asi po štvrťhodinke rezkej chôdze (rezkej, ale s batohom na chrbte) sa pred nami konečne uprostred lesa objavila pokosená lúka veľká asi ako futbalové ihrisko. Asi tak. No a za tou lúkou je krásny zrub. A nie malý. Je to dosť veľká chalupa, ale vyzerá útulne.

„Júj, tu je krásne!“ rozplývala som sa nahlas. Tu by sa aj Tomovi páčilo… Ten má rád takéto miestečká – mimo civilizácie a uprostred lesa, čo tento penzión na sto percent spĺňa. Keby tu tak bol… Nevideli sme sa veľmi dlho. Skoro tri týždne. A to sme si na konci prázdnin sľubovali, ako sa budeme navštevovať. Lenže keď som bola u babky, on tam akurát nebol. Musel ísť ako vedúci so skautmi, alebo také niečo. Raz sa z nich asi zblázni. Len aby ten skautík prišiel za mnou… To radšej pošle nejakú peknú esemesku, ako mu chýbam a ako sa tešil, že sa cez víkend uvidíme a že ho veľmi štve, že musí ísť s chalanmi na víkend niekde na Šumavu. Čo sa dá robiť? Vzťah na diaľku je jednoducho náročný. Hádam na budúci víkend, ten je vďaka sviatku predĺžený… Nie, nesmiem sa tešiť. Keď sa na niečo teším, tak to nikdy nedopadne dobre.

„Nádhera! Dievčatá, tu chcem raz bývať,“ rozhodla sa Zuzka.

„No ja teda neviem. Mňa by to po mesiaci prestalo baviť. Čo tu uprostred lesa na konci sveta…“

„Teraz tu predsa budeš bývať!“ povedala Martina, ktorá sa chudera celá zmátožená a spotená vlečie za nami. Aj tak je fajn, že v polovici septembra je ešte stále teplo. Prvého to síce tak nevyzeralo, ale teraz sem veje nejaký južný vietor, či čo… V šortkách a tielku sa dá krásne vydržať. A tí šťastlivci, čo sú po lete opálení, majú ešte šancu sa so svojou farbou pochváliť. To ja som biela ako tvaroh aj v septembri. Myslela som si, že sa s tým časom vyrovnám, ale ani náhodou. Doma v záhrade si niekedy myslím, že tento rok je to s opaľovaním na dobrej ceste, že hádam… A nič. Vyleziem medzi ľudí a som na tom zase rovnako. Úbohá árijská rasa! Hrôza!

„No vidíš, splnil sa mi sen!“ potešila sa Zuzka, večná optimistka. Ako málo stačí na radosť.

„Mládež, sme na mieste. Tento penziónik bude naším útočiskom na nasledujúce tri dni. Hneď na začiatku vás chcem upozorniť, že sme na školskej akcii, takže tu platí školský poriadok a bude sa aj dodržiavať. Izby ste si už dúfam rozdelili, bývate po troch, štyroch a šiestich. Keď vojdeme dnu, všetci slušne pozdravíte, aby ste nepokazili dobrú povesť našej školy, ktorú tu máme, zhromaždíte sa v klubovni a tam si rozdelíme kľúče od izieb. Všetci to pochopili?“ spýtal sa Jožko.

„Počuj, triedna ešte ani nepípla, pravda?“ zašepkala som Zuzke.

„To je fakt, tá poslúcha ako my. Nijaká vlastná aktivita, čo? A všimla si si, ako na ňom visí očami?“ zbadala to aj Zuzka. Tak sa mi to nevidí!

„No ja som si už vo vlaku vravela… Myslíš, že budú bývať spolu?“ zišlo mi na um.

„Neviem, či si to môžu dovoliť,“ pokrútila pochybovačne hlavou Zuzka.

„No a okrem toho sa mi zdá, že ten záujem je jednostranný. On sa na ňu ešte ani nepozrel, čo ja viem.“

„Jednoducho sa jej páči, čo je na tom? Za hriech by síce stál, ale mne sa aj tak najviac páči ten čiernovlasý chalan z jedálne.“ A je to tu zase. Od toho prvého obeda sme ho tam videli iba dva razy a Zuzka je z neho celá preč.

S batohmi na chrbtoch sa teda natlačíme do veľkej klubovne obloženej drevom, kde sú v jednej časti stoly s drevenými lavicami a v druhej biliard, stolový futbal a šípky. Husté!

„Milé dámy a vážení páni, ukončite všetky činnosti, začína sa náš večerný program,“ zdvihol sa po večeri od stola Jožko a chce začať s večerným zoznamovaním. Dúfam, že sa všetko bude odohrávať posediačky, lebo večera bola fakt vynikajúca a dali nám poriadne porcie – Katuška si prepchala to svoje vyžrané bruško. Musím začať cvičiť, už to fakt prestáva byť zábavné. Nechcem skončiť ako moja dvanásťročná sesternica, ktorá má naozaj nechutný, priam odpudzujúci pupok. Fuj, už len keď na to pomyslím – nijaké prsia a veľké brucho? No to pôsobí na chalanov ako magnet! Čo sú to za reči? Veď ja chlapca mám! Koniec filozofovaniu. Radšej.

„Najprv sa zahráme nejakú zoznamovaciu hru. O čo pôjde, to vám vysvetlí tu pani kolegyňa. Nech sa páči, Lucia?“ odovzdá slovo našej triednej.

„Áno, hra sa volá Nájdi správne oči,“ povedala a my sme sa na seba spýtavým, niektorí zmäteným či prekvapeným, ale aj posmešným pohľadom pozreli. Samozrejme, nezaobišlo sa to bez poznámok typu: ,Kto stratil oči? ‘ a podobne. Triedna to však neriešila a začala vysvetľovať pravidlá.

„Pán profesor Bílek má v miešku papieriky…“ Úbohá ženská. Tieto dvojzmysly nie sú najšťastnejšie. A rozhodne nie v skupine tridsiatich pubertiakov. Zopár žiakov (najmä chalanov) vyprsklo do smiechu, Stanovi dokonca začali tiecť slzy, ale triedna sa nevzdávala a pokračovala ďalej.

„… no a na tom papieriku, teda na tých papierikoch sú napísané farby. Vy musíte v triede nájsť všetkých žiakov s danou farbou očí a od každého zistiť, odkiaľ je, aké má záujmy – aspoň tri, súrodencov a domácich miláčikov. Budete na to mať… koľko im na to dáme?“ spýtala sa kolegu, ktorý má vo vrecku papieriky. Chvíľku si niečo šepocú a potom sa zhodnú na siedmich minútach. Ideme si teda k Jožkovi vyžrebovať papierik a vyfasovať ceruzku od Krebsovej. Tri, dva, jeden a začíname. Rozbalím rýchlo papierik: sivá! Mohla som si vyžrebovať horšiu farbu?

„Ukáž oči!“ ozve sa zozadu. Obrátim sa a civí na mňa Adam. „No dobre, takže, čo to chceli…,“ zamyslel sa.

„Nezdržiavaj!“ pohnala som ho, ale zjavne márne.

„Tak, koľko máš domácich miláčikov?“ spýtal sa. Odrazu pribehla Zuzka a za ňou Monika.

„Počkať, počkať, to aj mňa zaujíma… Čo už vieš?“ nakukne do Adamovho papierika. On sa zato pozrie do jej a usiluje sa niečo si opísať. Vidím, že stratili záujem, tak som sa obrátila a začala som hľadať tie sivé oči. Akurát sivé, tie vidieť na kilometer! Najlepšie na tom je, že každý so sklopenými očami hľadí na papierik, takže nikomu ich nevidieť. No, jednoducho, zmätok nad zmätok, ale celkom sa pri tom zabávame.

„Teba už mám, ale počkaj, Kamila, nie, Karolína, dočerta! Ako sa volá, nevieš?“ chytil ma za ruku Peter a ukazoval na druhú stranu klubovne na Kristínu. Ako vidieť, stále sú tu ľudia, ktorí to zoznamovanie potrebujú. (Aspoň uhádol to K.)

„Kristína, Peter,“ povedala som s úsmevom. Prikývol a šiel naháňať Kristínu, ale odrazu sa obrátil: „Tak ty si Kamila?“ spýtal sa. Čo ten chalan robil celý týždeň v škole?

„Katka, čo máš stále s tou Kamilou! Veď v triede nijakú nemáme!“ oznámila som mu.

„Aha, vďaka… Katka,“ a odišiel. Chudák, je celkom mimo.

„Je možné, že nikto nemá sivé oči?“ posťažovala som sa Martine, ktorá si spisuje na kolene medailónik o hnedookej Radke.

„To nie, niekto musí mať sivé oči. Počkaj… ja neviem. Pred chvíľkou niekto tiež také hľadal,“ usilovala sa rýchlo rozpamätať, ale zbytočne.

„Sivééé očíííííííí, sivééééééééé očííííííííí,“ začala som vykrikovať. Jediný spôsob, ako niekoho nájsť. Samozrejme, že môjho nápadu sa chytili hneď viacerí a všetci začali vykrikovať farby očí. Ach jaj… Ale, ale, čože to vidím? Jožko má akési svetlé oči…

„Jéééj, pán profesor, vy ste zatiaľ jediný, kto tu má sivé oči… Takže, odkiaľ ste?“ spustila som naňho. Máme sa predsa zoznamovať. Iné pravidlá neboli určené.

„No, som z dediny. Nerád by som menoval,“ povedal vyhýbavo.

„Súrodenci?“ mrkla som naňho.

„Nula, jedináčik.“

„A máte nejakého domáceho miláčika?“

„Svoje BMW.“ No tak to je naozaj priveľa. On má bavorák!!! Kde naň chudobný profesor zobral?

„Áno a posledná otázka, vaše záľuby, prosím,“ požiadala som ho.

„Tri, no dobre: BMW, jedlo a lyže,“ vyšlo z neho po chvíľke rozmýšľania. Človek by čakal posilňovňu a minimálne parašutizmus a on povie bavorák a jedlo. A lyže, dobre. Aj tak by som ho tipovala na menej tradičného.

Po krátkom výsluchu profesora idem pátrať po ďalších sivookých.

„Stáť, alebo strelím!“ natiahol smerom ku mne ruku Stano. A pozrime sa, sivé oči! Ony si ma nájdu samy…

„Mesto, meno…,“ začal vyzvedať.

„… rastlina, zviera, vec, body,“ doplnila som ho pobavene.

„Ha, ha, ha, dobrý pokus. Takže, odkiaľ si… Katka, však?“ ubezpečil sa.

„Z Koutnej. A ty?“ spýtala som sa zase ja jeho. Takto pekne sme si spolu povypĺňali dotazníky. V tom zmätku ma ešte vyspovedali niekoľkí ďalší vrátane Zuzky a Adama, ktorým som predtým utiekla. Odpovedala som už automaticky – Koutná, brat Filip, miláčika nemám, kino, bicykel, aerobik. No je to zmätok nad zmätky a človek sa musí smiať na tom, ako si všetci musia hľadieť do očí.

„Áááá… tri, dva, jeden, STOP! Končíme!“ zavelil Jožko.

„Tak. Teraz sa rozdelíme do skupiniek. Sem nastúpia všetci, čo hľadali modré oči, sem tí, čo majú na papieriku hnedé oči, tu budú sivé a tu zelené oči,“ rozdelila si nás triedna každého do jedného kúta klubovne a začal sa ďalší rozruch. Samozrejme, Stano vôbec netuší, kam má ísť, tak lieta z jedného konca na druhý a hľadá svoju skupinu. Nakoniec zakotví pri modrých a triedna začne vysvetľovať, čo sa bude robiť ďalej.

„Teraz si zasúťažíme. Jedno družstvo bude vždy opisovať niekoho z papierika a ostatné družstvá budú musieť uhádnuť, o koho ide. Ten, koho budú opisovať, musí mlčať. Ktoré družstvo to skôr uhádne, má bod.“

„To nie je fér. Naše družstvo je najmenšie. Ostatní sú vo veľkej presile…,“ sťažujem sa nahlas, lebo je to fakt veľká nespravodlivosť.

„O to väčší priestor máte na spoluprácu,“ ozval sa Jožko. (Ten si hádam vždy nájde niečo, čím človeka uzemní.) No to síce áno, ale vo štvorici to bude veľmi zaujímavé. Začínajú zelení.

Prvý človek, ktorého opisujem, býva (ako skoro všetci moji spolužiaci) blízko školy neďaleko MHD, súrodencov nemá…

„Jej alebo jeho najobľúbenejším domácim zvieraťom je had – boa – a medzi jeho koníčky patrí skladanie puzzlí, diskotéky a leňošenie,“ charakterizuje zelená Petra jedného alebo jednu zo svojich spolužiakov či spolužiačok. To teda hej, had je celkom dobrý domáci miláčik! V celej klubovni to uznanlivo zašumelo, keď to Petra prečítala. Hádali sme rôzne mená (dokonca padlo aj moje meno – vyzerám vari na to, že by som mohla mať doma hada?!), a keď sme sa už takmer vzdali a veľa nepomenovaných ľudí už v triede nezostalo, niekto to uhádol – Zdenka! Hej, tá tichá, nenápadná, zakríknutá Zdenka.

V podobnom duchu sme sa hrali ešte chvíľu (naše sivé družstvo, samozrejme, prehralo), a keďže zajtra máme pred sebou dlhý peší výlet, zahnali nás okolo pol desiatej spať.

„V triede máme celkom dobrých exotov, pravda?“ smiala sa Zuzka. Martina šla pozisťovať, aký je stav v sprchách (sú pre celé poschodie spoločné, rovnako ako záchody).

„No napríklad Pavel je fakt podarený… Sedem rokov hrá na violončele, často a rád jazdí na koňoch a, a… na to tretie si ani nespomeniem,“ vymenovala som záľuby modrookého Pavla, trošku pri tele, kým som sa prehrabovala v batohu a hľadala mobil. Aký inteligent si ho môže zahrabať NIEKDE medzi oblečenie celkom na spodok, aby ho nikto neukradol? Si veľmi šikovná, Katuška, veľmiiii… nadávala som si v duchu. Kam som ho len, dočerta… aha, konečne je tu! Jasné, päť neprijatých hovorov! To budú naši. Sľúbila som, že sa ozvem, keď pricestujeme, ale akosi som na to zabudla… No jasné, naši, ale aj Tominko!

Najprv napíšem našim, že sa ospravedlňujem, ale učitelia (teda profesori) nás tak zamestnali, že som sa ani nestihla ozvať, že je tu krásne, dobre varia a máme sa fajn. Tak a ešte správičku Tomovi. Nemám minúty (už zase nemám minúty!). Ak niečo chcel, musí mi zavolať.

„Ahoj, prepáč, ale nemala som mobil pri sebe… Čo si chcel? Tešíš sa na budúci víkend? Zatiaľ čauko a veľké bozky,“ napísala som mu. Vzápätí sa vracia Martina s tým, že sprchy sú zatiaľ relatívne prázdne, a tak Zuzka vezme uterák a ide zo seba zmyť špinu dnešného dňa. Martina jej iba povie, že my dve prídeme za ňou, len čo si nájde potrebné veci. Aj ja sa už chystám, no začne mi zvoniť mobil. Volá! Aký je milý…

„Ahoj, láska,“ povedala som, len čo som zdvihla telefón. Martina iba mávla rukou a išla sa osprchovať.

„No ahoj, kočka!“ pozdravil ma. Veľmi sa mi páči, keď ma osloví kočka. Je to také… neviem, jednoducho sa mi to páči. „Tak, ako si sa dnes mala?“ spýtal sa trochu neutrálne. Až nezvyčajne neutrálne.

„Super! Tomino, je to tu nádherné! Uprostred lesa, ďaleko od civilizácie, taký rodinný penzión… Fakt božský. Je tu s nami triedna – zdá sa, pekná puťka. Nevie sa akosi presadiť. Potom je tu ten fyziko-telocvikár, vieš, čo som ho spomínala,“ povedala som.

„Aha, myslíš toho vášho krásavca!“ evidentne vie, o koho ide, lebo som mu ho opisovala po prvom týždni v škole. Vraví to takým tónom, že neviem, či žiarli, alebo nie. Čo je s ním? „No presne toho,“ poviem trochu nadšenejšie, ako by sa patrilo. Naschvál. „No a teraz večer sme hrali nejaké zoznamovacie hry…“

„Nie že sa mi tam zoznámiš s nejakým inteligentným svalnatým krásavcom!“ povedal napoly žartovne a napoly výhražne. Konečne je to ten Tom, akého poznám… Tak neviem, predtým sa mi asi niečo zdalo.

„Ešte neviem. Už som si zobrala niekoľko telefónnych čísel a dnes večer máme v pláne takú menšiu akciu. Iba ja a pár chalanov…“ Výmysel, samozrejme.

„Ja som včera na diskotéke stretol tiež nejaké baby,“ vrátil mi. Lenže ja viem, že diskotéky z duše nenávidí, a preto na ne ani nechodieva.

„Dúfam, že to boli aspoň nejaké pekné slečny!“

„Jedna krajšia ako druhá,“ ubezpečil ma.

„Tak, to sa mi uľavilo. Už som sa bála, že by si sa zahadzoval s nejakými škratami.“

„Prosím ťa, ako by si ma nepoznala. Ja si vyberám iba krásne slečny. Akurát teraz takú mám…“ No nie je super? Prečo nebývame bližšie? Prečo práve osemdesiatšesť kilometrov od seba? To nie je fér!

„No, keď už hovoríme o tých slečnách, s jednou som ti na víkend dohovorila rande. Dúfam, že už nič nemáš,“ nadhodila som. Tomáš to, samozrejme, hneď pochopil.

„A je pekná, vravíš?“

„Pekná, pekná… Múdra, dobrá, verná, plavovlasá, keď ti na tom tak záleží a svojho chlapca už veľmi dlho nevidela, tak som si myslela, či by si to nebral.“

„Myslím, že by to šlo. Musím už končiť, minúty, minúty,“ ponosoval sa.

„To do mňa neinvestuješ ani pár korún, ty lakomec?“ zlostím sa naoko.

„Nehnevaj sa, ale som iba chudobný študent… Vieš, ako to chodí,“ ospravedlňoval sa.

„Teším sa na teba.“

„Aj ja.“

„Tak dobrú,“ musela som sa, hoci nerada, rozlúčiť.

„Dobrú,“ odvetil.

„Pá.“

„Pá.“

„Posielam pusu,“ a pobozkám klávesnicu mobilného telefónu. To je dosť smutné, bozkávať klávesnicu, nie?

„Ja ešte väčšiu,“ ubezpečil ma.

„Nie, ja!“ chcem ho za každú cenu tromfnúť. V tej chvíli vleteli do izby dievčatá zabalené do uterákov a hrozne sa rehotali.

„Preboha, ona ešte volá… Nevieš, o čo si prišla!“

„Nie, ja!!! Kto to tam vrieska?“ spýtal sa Tom, keď začul Martinu so Zuzkou.

„Dievky sa boli sprchovať a práve sa vrátili. Tak teda, dobrú,“ rozlúčila som sa definitívne, aj keď by som sa najradšej rozprávala ešte veľmi, veľmi dlho.

„Dobrú, Kati,“ zaželal mi a skončil. Ach jaj. Nemôžem sa dočkať soboty!!!

„Čo vy dve, prečo sa tak rehocete?“ spýtala som sa ich. Zuzke dokonca pri pohľade na Martinu tečú slzy od smiechu.

„To si ešte nevi… nevidela!“ nemôže sa spamätať Martina.

„No nevidela, tak čo sa stalo?“ vyzvedala som. Začínalo to byť napínavé.

„Vracali sme sa zo spŕch a práve vychádzali aj chalani…,“ podotýkam, že chlapci a dievčatá majú oddelené sprchy. „Na chodbe mňa a Zuzku zastavila triedna a ešte nám niečo hovorila. No a vo chvíli, keď namachrovaní do pol pása vyzlečení chalani šli okolo nás, Stanovi spadol uterák omotaný okolo pása!!!“ vyprskla znovu Martina. „Predstav si, a nič pod ním! Triednej skoro oči vypadli. Cha, cha, cha! Ten chudák bol červený ako paprika!“ obidve sa zvalili na posteľ. Hmmm, toto je naozaj zoznamovací víkend, ako sa patrí!!! DRSNÉ!!!

„Vstávať a cvičiť!!! Vstávajte! Budíček!!! Dievčatká, vstávame!!!“ zobudilo ma búchanie na dvere. Niéé, ešte niéé! Chcem spať! S dievčatami sme zaspali až okolo druhej-tretej ráno, lebo sme celú noc pretrkotali. A teraz vstávať? Ani ma nehne!

„Zlikvidujte ho, prosím,“ zašomrala spod periny Zuzka.

„Ja nikam nejdem,“ upozornila nás Martina, kým mne sa horko-ťažko podarilo rozlepiť aspoň jedno oko.

„Tak, bude to? Vstávajte, leňošky! Aj tak viem, že ste hore!“ nevzdával sa Peter. Svoju úlohu si plní akosi veľmi svedomito.

„Odpáľ. Tu už nikto nespí!“ zakričala som naňho.

„Musím budiť dovtedy, kým neodomknete a neukážete sa mi. Vstávať, dievčatá, budíček,“ pokračoval neúnavne v búchaní.

„Toho sme tu potrebovali, takého poctivého truľa! Marti, vyskoč, si najbližšie,“ poprosila som ju.

„Prečo ja…,“ zafňukala. Nakoniec ju to búchanie dožralo, vyskočila z postele, otočila kľúčom a rýchlosťou blesku roztvorila dvere, takže Peter div nevpadol do izby. Martina tam zostala stáť s rukami vbok, rozstrapatená, v šortkách a tielku. Milo sa naňho usmiala a spýtala sa, či potrebuje ešte niečo.

„Nie, to je všetko. Dobré ráno,“ usmial sa na ňu.

„Somár,“ uľavila si Martina a zaliezla znovu pod perinu. Zavrela som ešte oči, lebo fakt nemám ani najmenšiu chuť vstávať. Navyše, vonku je hmla – aspoň to tak vyzerá. Zívla som a zavrela oči. Odrazu zase niekto zabúcha na dvere.

„Ja toho idiota zabijem. Veď sme už, dočerta, hore!“ vyletela Martina znovu z postele a letí na Petra. „Zabi ho,“ poradila jej Zuzka. Martina rozzúrene otvorila dvere a zasyčala: „Čo chceš? Ježiš, prepáčte, myslela som…,“ začala koktať. Vyklonila som sa z postele, aby som videla, na koho tak vyletela. Na Jožinka! Pozrime sa!!! Tu sa teda dejú veci!

„Tiež vám želám krásne ráno. Iba vás chcem upozorniť, že o pätnásť minút je na ihrisku rozcvička – účasť je povinná. Panebože, ale tu máte neporiadok! Okamžite si to upracte! Rozkázal. A pri odchode ešte podotkol: „A vyvetrajte si!“

„Áno, dovidenia…,“ vyšlo z Martiny. Peter, ktorý všetko spoza rohu pozoroval, sa škodoradostne rehotal. Martina zabuchla dvere a znovu vkĺzla do postele.

„To hádam nie je ani pravda!“ a všetky tri sme sa rozosmiali. Myslím, že toto bol dokonalý budíček – teraz už na sto p

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

Kompletnú ponuku titulov nájdete na stránke

www.fragment.sk