Spirit Animals
Pokrvné puto

Aj v tlačenej verzii

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Garth Nix & Sean Williams

Spirit Animals – Pokrvné puto – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv

Venujem všetkým chlpatým, opereným a šupinatým priateľom,
ktorí obohatili môj život.

G. N.

Venujem Skipperovi a Jumpymu, žabiakom,
ktorí ku mne prišli na návštevu, ich majiteľke Amelii
a jej dvojčaťu Orlandovi.

S. W.

1
Veľké bambusové bludisko

Steblá bambusu prečnievali vysoko nad Meilininu hlavu. Tak vysoko, že zakrývali výhľad na slnko a vrhali tmavé tiene na križovatku dvoch úzkych cestičiek. Meilin zastala a pozerala sa na ďalšie rázcestie Veľkého bambusového bludiska. Čaká ju ďalšia voľba. Dokonca aj sama pred sebou odmietala priznať, že pred niekoľkými kilometrami zrejme kdesi zle odbočila a teraz je beznádejne stratená.

Nápad preniknúť do Zhongu cez bludisko spočiatku považovala za skvelý. Na miestach, kde Zhong nechránil Veľký múr, slúžili ako obranný val bambusové lesy. Cestu hustým porastom rastlín vysokých pätnásť metrov poznali len vybraní poslovia a vysokopostavení dôstojníci. Meilinin otec, generál Teng, k nim, samozrejme, patril a pred niekoľkými rokmi jej prezradil, ako možno prejsť tými kilometrami bambusu od severného vchodu.

„Najskôr desať ráz zahneš doľava,“ šepkala si. „Potom desaťkrát doprava, vzápätí doľava, potom doprava, doľava, doľava, doľava, doľava, doprava, doprava, doprava.“

Napriek tomu, že postupovala presne podľa otcových inštrukcií, východ z bludiska nenašla. A to predpokladala, že labyrintom prejde za jeden deň. Vzala si preto len koženú čutoru, ktorú si naplnila vodou z potoka pri vchode, a dva ryžové koláčiky.

Teraz bolo ráno tretieho dňa. Čutoru mala prázdnu a už takmer zabudla, že jedla koláčiky. Po týždňovej ceste loďou a s obchodnou karavánou cez Euru, počas ktorej sa často ukrývala v špinavých debnách alebo v nákladnom priestore, ktorý bol plný potkanov, ju okrem hladu a smädu trýznil aj frustrujúci pocit zo zlyhania. Vzdať sa jej nedovolila len slabá iskierka nádeje, že jej otec je stále nažive a že by ho ešte mohla nájsť.

Zlostne buchla bojovou palicou po najbližšom bambuse. Úder bol taký silný, že steblo s priemerom desať centimetrov sa rozštiepilo. Bambus spadol medzi ostatné rastliny, ibaže porast bol taký hustý, že to ani nebolo vidieť. Všade naokolo videla len nemožné vysočizné bambusy, úzku cestičku a tušila slnko vysoko na oblohe.

Po prvý raz si uvedomila, že v bludisku môže umrieť. Dcéra generála Tenga zomrela od smädu v bambusovom bludisku! Hrozná predstava!

Zo zamyslenia ju vytrhlo svrbenie na predlaktí. Vyhrnula si rukáv a zrak uprela na tetovanie v podobe spiacej pandy. Počas pobytu v bambusovom bludisku udržiavala svoje duchovné zviera Jhi v stave spánku. Bála sa, že panda by ju zdržiavala. Teraz to už však bolo jedno.

„Tak poď!“ prikázala. „Ukáž sa a pokús sa urobiť niečo užitočné. Napríklad by si mi mohla prehrýzť cestu tými bambusmi!“

Objavil sa záblesk svetla a vzápätí sa o ňu oprela ťažká chlpatá panda. Natlačila ju na najbližší bambus, ktorý sa roztriasol.

„Čo robíš?! Dávaj pozor!“ oborila sa na ňu Meilin. Niečo ju pošteklilo na líci. Myslela si, že je to nejaký hmyz, a tak si to zotrela rukou, no okamžite na nej pocítila ďalšie šteklenie. Keď zdvihla hlavu, zbadala, že od vrcholkov bambusov sa k nej znášajú jemné biele kvietky pripomínajúce snehové vločky.

Kvety bambusu!

Kvitnúci bambus doteraz nevidela. Vedela, že tieto rastliny kvitnú raz za päťdesiat či šesťdesiat, možno dokonca aj sto rokov a potom uschnú. Všetky naraz.

„Bludisko umiera,“ šepla so zaklonenou hlavou. Všetky bambusové steblá, na ktoré dovidela, kvitli. O týždeň, najviac o štrnásť dní, začnú usychať, až sa nakoniec polámu a popadajú. V tom čase bude celé bludisko posiate záplavou kvetov, na ktorých budú hodovať zástupy potkanov a ďalších živočíchov.

Bez bludiska bude Zhong zase o čosi viac vydaný napospas nepriateľom. Dobyvatelia do jej úbohej krajiny prenikli cez múr, a teraz padajú dokonca aj slabšie obranné prvky. Je možné, že toto kvitnutie spôsobil Požierač?

Jhi si sťažka sadla na zem a zdvihla veľkú labu, aby si Meilin pritiahla k sebe.

„Nemôžem sedieť!“ zlostila sa dievčina. „Musím nájsť cestu von!“

Odstrčila pandinu labu a prešla niekoľko krokov po cestičke smerujúcej doľava. Potom zaváhala, zvrtla sa a vydala sa na druhú stanu. Jhi si odfrkla.

„Smeješ sa?“ oborila sa na ňu. „Toto je vážna vec! Stratila som sa. Nemám jedlo ani vodu. Pokojne by som tu mohla umrieť!“

Jhi potľapkala labou po zemi vedľa seba. Bolo to zrozumiteľné ľudské gesto a Meilin pripomenulo jej otca, ktorý ju tak volával k sebe, keď jej chcel oznámiť niečo podstatné. Dala by som všetko za to, keby tu bol teraz so mnou!

„Nemám čas tu sedieť!“ vyhŕkla. „Poď!“

Mala pocit, že v tejto situácii už nie je podstatné, ktorou cestou sa vydá. Stratila sa. Momentálne bola prioritou rýchlosť. Z bludiska sa musí dostať skôr, ako v ňom umrie od hladu alebo smädu.

Rozbehla sa vpred. Bola si istá, že tentoraz sa pred ňou hustý bambusový porast rozostúpi a že sa ocitne v otvorenej zhonskej krajine.

Jhi za jej chrbtom vydala ďalší zvuk, ale Meilin ju ignorovala. Jej zviera už znova bolo úplne zbytočné. Keby tak mala Essix! Sokolica by sa vzniesla k oblohe a po chvíli by našla cestu.

„Človek by si myslel, že panda bude v bambusovom lese užitočná!“ šomrala si popod nos. Po päťdesiatich metroch sa dostala na ďalšie rázcestie. Mohla si vybrať z troch smerov: doprava, doľava alebo rovno. Všetky cestičky vyzerali úplne rovnako. Boli to úzke priechody medzi vysokým bambusovým porastom.

Dievčina zastala a obzrela sa ponad plece. Jhi šla za ňou pomaly, ale vytrvalo. Zrazu zdvihla labu a začala ohýbať steblo bambusu, až sa prelomilo. Horné vetvičky dopadli na zem tesne vedľa Meilin a zasypali ju ďalšou spŕškou kvetov. Jhi sa pomaly knísala ďalej a cestou si pchala do papule vetvičky, listy a kvety.

Pri pohľade na ňu Meilin pocítila hlad. Taký veľký, že už ho nedokázala ignorovať. Keby nemala sucho v krku, začali by sa jej zbiehať sliny. Bambus sa pokúsila jesť už na druhý deň v bludisku, no privodil jej žalúdočné kŕče, po ktorých bola ešte väčšmi hladná. Rastliny boli veľmi suché a nemali nijaké mladé výhonky, ktoré by sa ľahšie trávili.

„Musí predsa existovať cesta von,“ šepkala si popod nos. Obzerala sa po jednotlivých cestičkách. Naozaj vyzerali úplne rovnako. Naposledy sa vydala doprava. Rozhodla sa preto, že teraz pôjde vľavo. Najskôr doľava, potom doprava a tak stále ďalej. Bude kľučkovať. To by malo vyjsť. Takto sa dostane aspoň niekam.

„Ideme,“ povedala pande.

Nebežala, lebo už na to nemala síl. Postupovala však rýchlo a nevšímala si škvŕkanie v bruchu, sucho v ústach, teplo ani vlhko.

„Nájdem cestu von,“ povedala odhodlane. „Dostanem sa do Zhongu. Postavím sa proti Požieračovi a našim nepriateľom.“

Zúfalý hlások v hlave jej však stále dookola oponoval: Umriem tu. Stratila som sa a umriem.

2
Odkaz z mora

Conor sa krčil na špici provy Tellunovej pýchy, najrýchlejšej lode z flotily Zelenopláštnikov. Ako loď rozrážala valiace sa vlny, chlapca zmáčala slaná sprcha. Aspoň tu však mohol byť sám so svojím trápením. Tú trochu vody chápal ako malý, spravodlivý trest za to, čo urobil. Rumfussovho železného kanca odovzdal do rúk nepriateľov... Napriek tomu, že mu nič iné nezostávalo. Ak chcel ochrániť svoju rodinu, musel to spraviť. Zožierala ho hanba a beznádej.

Znova mu napadlo, že jeho osud sa nejako vymkol z dráhy. Možno sa mal naozaj stať obyčajným pastierom a nie Zelenopláštnikom, ktorého duchovné zviera je navyše jedným z Veľkých strážcov. On predsa nie je hrdina a Erdas teraz potrebuje skutočných hrdinov, ktorí získajú talizmany Veľkých strážcov a s ich pomocou porazia Požierača.

Na zátylku pocítil slabý dotyk ostrých zubov. Poznal ich. Bol to Briggan. Chystal sa ho vytiahnuť za golier z jeho skrýše, akoby bol neposlušné šteňa.

„Dobre, veď už idem,“ vzdychol.

Vlk ho pustil a cúval po podlahe z dosák.

„Čo je?“

Briggan sa obrátil a zamieril k rebríku, ktorý viedol dolu na hlavnú palubu. Jeho pazúry klopkali po dreve. Pri rebríku zastal, obzrel sa a svojimi prenikavými modrými očami sa zadíval na Conora.

Conor sa pozrel za vlka. Priamo za hlavným sťažňom uvidel Tarika, Rollana a Abeke. Stáli v polkruhu, v ktorom zívali dve jasne viditeľné medzery. Presnejšie povedané, jasne viditeľné boli prinajmenšom preňho. Jedno prázdne miesto patrilo jemu a predpokladal, že Briggan chce, aby ho zaplnil. Na druhom mieste mala stáť Meilin, ktorá by nikdy neodišla úplne sama do Zhongu, keby on nebol všetko pokazil a nevzdal sa kniežaťu z Trunswicku.

Chvíľu si svojich spoločníkov premeriaval. Tarik bol skutočný hrdina, ich učiteľ a sprievodca, skúsený starší Zelenopláštnik. Pri ňom stál so svojím typickým úškrnom Rollan, chlapec z mesta s poriadne podrezaným jazykom. Nezdalo sa, že by Tarikovi venoval pozornosť. Na rozdiel od Abeke, ktorá všetko brala vážne a robila všetko správne. Prekvapujúco bola k nemu po jeho zlyhaní milšia než ostatní. Možno jej pokojná povaha nejako súvisela s tým, že bola lovkyňa. Mala trpezlivosť nielen s ľuďmi, ale aj so zvieratami...

„Pozrime sa, Conor! Poď k nám,“ zakričal Tarik. „Pomocou Araxovho talizmanu sa znovu pokúsime zdolať ten sťažeň. Môžeš ísť prvý.“

„Podľa mňa má ísť teraz prvá Abeke,“ namietol Rollan a premeral si Conora pohľadom plným neskrývaného opovrhnutia.

Conor sa mykol. Predtým boli s Rollanom kamaráti, ale to už neplatilo. Zmenilo sa to po Meilininom odchode. „Áno, na rade je Abeke,“ pritakal. „Aj tak jej ide skákanie lepšie než mne.“

„Preto predsa cvičíme,“ odvetil Tarik trpezlivo. „Keď sa vydáme po ďalší talizman, budete potrebovať všetky svoje schopnosti.“

„Aký talizman?“ opýtala sa Abeke. „Veď nevieme, kde máme tie ďalšie hľadať.“

„A aj keby sme sa k nemu dostali,“ uškrnul sa Rollan, „Conor by ho hneď zase dal dobyvateľom.“

„Stačilo!“ zasiahol Tarik. „Keď sa vrátime do Zeleného hradu, určite sa dozvieme niečo nové. Som presvedčený, že Lenori už pre nás bude mať správu o nejakom ďalšom Veľkom strážcovi.“

„Naozaj ma to veľmi mrzí,“ ozval sa Conor, ktorému sa nepáčilo, že sa mu Rollan nechce pozrieť do očí. „Viete predsa, že... ibaže moja rodina...“

„Tie vaše rodiny!“ odsekol Rollan. „Začínam mať radosť, že na mňa sa tá moja už dávno vykašlala.“

„Naši blízki nám dodávajú silu,“ vyhlásila Abeke. „Zároveň však predstavujú naše slabosti. Keď sú ich životy v ohrození, je ťažké rozhodnúť sa, čo je správne.“

Zdalo sa, že Rollana tá úvaha prekvapila rovnako ako Conora. „Takže podľa teba by sme mu to mali odpustiť?“

„Povedala som iba to, že by sme sa mali pokúsiť pochopiť to.“ Abeke hľadela raz na jedného, raz na druhého. „Kým dobyvatelia nebudú porazení, všetci sú v ohrození života. Všetky rodiny, aj moja.“

To bola pravá výčitka, ktorú si Conor zaslúžil. Hrýzol si peru a natiahol ruku k Brigganovi, aby uňho našiel útechu. No nedosiahol naňho, pretože Briggan od neho kúsok poodišiel. Možno len preto, lebo loď sa práve zaknísala na ďalšej veľkej vlne. Lenže Conor mal zrazu pocit, že dokonca ani jeho duchovné zviera už s ním nechce mať príliš blízky vzťah.

„Abeke má pravdu,“ povedal Tarik. Hlas mal pokojný, ale rozhodný ako vždy. „Práve preto je výcvik taký dôležitý. Tu máš talizman. Teraz ukáž, ako rýchlo sa dostaneš k plošine.“

„Uraza mi má pomáhať?“ spýtala sa Abeke. Leopardia samica v tej chvíli spala v podobe tetovania na jej predlaktí, pretože plavbu po mori neobľubovala.

Tarik pokrútil hlavou. „Tentoraz nie. Vyskúšame, čo dokážeš len s tým talizmanom.“

Abeke prikývla. Conor zdvihol hlavu. Bál sa o ňu. Plošina bola necelé tri metre pod vrcholom obrovského, takmer dvadsaťpäť metrov vysokého sťažňa. Z paluby sa na ňu liezlo po úzkom rebríku z povrazu. Oni sa však usilovali vyskočiť z paluby priamo k prvému rahnu. Týčilo sa necelých desať metrov nad nimi. Úloha bola o to náročnejšia, že loď sa hojdala na vlnách.

Conor dúfal, že ak by Abeke spadla, stihla by zamieriť do mora. Rozhodne by bolo lepšie spadnúť do vody než rozpľasnúť sa na palube – ak by, pravdaže, nedopadla na jednu z veľrýb, ktoré loď ťahali.

„Sústreď sa,“ nabádal ju Tarik. „Snaž sa využiť silu talizmanu. Zameraj sa na jedno miesto na rahne a buď pripravená zachytiť sa, len čo pristaneš.“

Abeke si ponaťahovala najprv horné, potom dolné končatiny. Uraza bola neviditeľne svižná, dokázala zmeniť smer skoku aj vtedy, keď už bola vo vzduchu. Conor netušil, ako to Abeke zvládne bez nej.

„Teraz!“ zvolal Tarik, len čo sa loď ustálila medzi dvoma vlnami.

Abeke sa odrazila. Obrovská sila žulového barana ju vymrštila do výšky závratnou rýchlosťou. Svišťala vzduchom nahor ako dokonale vystrelený šíp. Vtom si Conor uvedomil, že letí prirýchlo a privysoko a že na prvé rahno netrafí. Preletí ponad sťažeň, minie všetky rahná aj povrazy a zrúti sa na druhú stranu!

So zatajeným dychom sledoval, ako kamarátka pokrčila kolená a urobila salto, aby svoj let spomalila. Keď Abeke doletela k vrcholu sťažňa, vystrela sa a zachytila sa o tenké lano, po ktorom sa vyťahovala vlajka Zelenopláštnikov, ochrancov Erdasu. Chvíľu si Conor myslel, že lano sa odtrhne a Abeke sa zrúti nadol v ústrety istej smrti.

Lano ju však udržalo. Abeke sa na ňom rozhojdala okolo sťažňa a predkolením narazila do rahna. Zľakla sa, skĺzla po lane, ktoré sa už vracalo naspäť, asi o meter nižšie, takže jej to isté rahno takmer zrazilo hlavu. Vyhla sa tomu len vďaka nepeknému, ale účinnému saltu, po ktorom sa chodidlami odrazila od rahna. Nakoniec spomalila natoľko, že mohla po lane skĺznuť na plošinu. Odtiaľ sa pozrela nadol na takmer dvadsaťdva metrov vzdialenú palubu. Zamávala a Conor jej s úľavou odkýval.

„To je teda poriadny talizman,“ vyhlásil Rollan.

„Reaguje na Abekin prirodzený talent,“ prikývol spokojne Tarik.

„Asi máte pravdu,“ odvetil Rollan. „Vlk by tam hore nebol veľmi užitočný. Čo myslíš, Conor?“

Prv než sa Conor stihol rozhodnúť, či to mal byť vtip, alebo nie, Rollan sa pozrel na oblohu. Essix, ktorá sedela na jednej z podpier hlavného sťažňa, zrazu ťahavo zaškriekala.

„Že by niečo zbadala?“ spýtal sa Conor.

Rollan ukázal smerom na ľavobok na akýsi bod na bielo-modrej oblohe kúsok nad zaobleným obzorom. „Tam. Asi nejaký vták.“

Tarik si zaclonil oči rukou a zadíval sa tým smerom. „Nič nevidím.“

„Je tam malý čierno-biely vták. Letí nízko,“ pokračoval Rollan, „akoby sa odrážal od vĺn. Letí priamo k nám. Essix by nemala byť hladná. Kŕmil som ju dnes ráno.“

„To je víchrovník,“ vysvetlil Tarik. „Nosí odkazy, podobne ako eurské holuby. Myslím si, že nám nesie správu od Olvana alebo od Lenori.“

Za chrbtami sa im ozval dutý úder. Obrátili sa a zbadali Abeke, ktorá kľačala na jednom kolene a dlaňou sa opierala o palubu.

„Skĺzla som dolu a potom som zoskočila z najnižšieho rahna!“ vysvetľovala nadšene. „Vedela som, že to zvládnem. Talizman môj pád spomalil, cítila som sa ľahká ako pierko vznášajúce sa vo vetre. Kto pôjde teraz?“

„Tuším si urobíme prestávku,“ odvetil Tarik. „Niekto nám poslal odkaz.“

„Raz som o víchrovníkoch počul pesničku,“ ozval sa Rollan ostražito. „Nehovorí sa, že prinášajú búrku alebo smolu?“

Conor, ktorý zatiaľ nič nevidel, konečne rozoznal nad hladinou malého vtáka. Zdalo sa, akoby skákal na vlnách. Víchrovník pristál na zábradlí a odtiaľ skočil na Tarikovu ruku. Essix sa vzápätí zniesla na Rollanovo plece. Premeriavala si víchrovníka neľútostným pohľadom svojich jantárových očí.

Tarik vtáčikovi opatrne zložil z nôžky malú bronzovú schránku a zdvihol ho nad hlavu. Víchrovník zaštebotal a odletel nad otvorené more.

„Je v tom uložený nejaký odkaz?“ čudoval sa Conor. „Je to veľmi malé.“

Tarik prikývol a schránku otvoril. Vnútri bol zvitok malý asi ako necht na jeho malíčku. Tarik ho za okamih rozmotal do prekvapujúcej dĺžky.

„Pergamin, najtenší papier,“ vysvetlil.

„Píše sa tam o Meilin?“ zaujímal sa Conor. Dúfal, že je v poriadku. Na túto prieskumnú výpravu spojenú s výcvikom na mori vyrazili pred týždňom, aby zabudli na neprítomnú kamarátku. No nepomohlo to. Kiež by to bola dobrá správa... že je v bezpečí u zhonských Zelenopláštnikov, že sa vracia za nimi...

„Čiastočne,“ odvetil Tarik. „Píše nám Olvan. O Meilin nič nové. Pozitívne správy o tom, kde sa nachádza Dinesh. Nové rozkazy. Choďte do Kho Kensitu. V hostinci Jasný mesiac pred Východnou bránou do Xin Kao Dai čaká posol. Buďte však opatrní. Mesto je v rukách nepriateľa. Veľa šťastia.“

„Kam máme ísť?“ vyhŕkol Rollan. „Myslel som si, že sa vraciame do Zeleného hradu alebo aspoň niekam, kde je aspoň trochu teplo.“

„Kho Kensit je odľahlá zhonská provincia,“ vysvetlil Tarik. Lumeo, jeho duchovné zviera, krčil svoju malú vydriu tvár, ako napodobňoval jeho zamračený výraz. „Xin Kao Dai je najbližší prístav.“

„Nemôžeme predsa len tak vplávať do oblasti ovládanej nepriateľmi,“ namietol Conor. „Potrebujeme armádu!“

„Je to rušný prístav, kam priplávajú cestovatelia z celého sveta,“ odpovedal Tarik. „Keď sa prezlečieme a doplavíme sa na breh v člne počas noci...“

„Ja som na maskovanie odborník,“ ponúkol sa Rollan. „V kajute prvého dôstojníka je šatník. Určite tam nájdeme plášte inej než zelenej farby a ďalšie veci, čo by sa nám mohli hodiť. Môžeme sa vydávať za hudobníkov. Ich si nikto veľmi nevšíma.“

„Nemáme hudobné nástroje,“ namietol Tarik. „Ani na nich nevieme hrať.“

„A čo komedianti?“ navrhol Conor. „Do Trunswicku raz prišlo kočovné tieňové divadlo. Potrebovali by sme len veľký kus látky, môžeme si požičať plachtu, vystrihnúť bábky a zohnať veľkú lampu. Kočovníci v Trunswicku hrali o všetkých možných ovciach: amayaská merinová, eurská dlhovlnná biela...“

„Ovce ako bábky!“ zvolal Rollan, akoby nič bláznivejšie v živote nepočul.

„Ak veľryby potiahnu naplno, máme deň na to, aby sme niečo vymysleli,“ uvažoval Tarik. „Opýtam sa aj kapitána, keď ho pôjdem požiadať o zmenu kurzu. Možno mu napadne niečo, na čo sme nepomysleli.“

Abeke si znovu čítala Olvanov odkaz.

„Dinesh je slon, však?“ ukázala na drobné písmo. „Veľký strážca.“

„Áno,“ pritakal Tarik. „Strážca talizmanu v podobe bridlicového slona. Musíme ho získať.“

Dievča sa pozrelo na Conora.

„A keď ho nájdeme, tak si ho tentoraz necháme. Jasné?“ zavrčal Rollan.

Conor zničene prikývol.

„Samozrejme, že si ho necháme,“ upokojoval ich Tarik. „Teraz by ste sa však mali vrátiť k výcviku. Kým je more aspoň trochu pokojné. Kto pôjde ďalší?“

„Choď ty,“ vyhŕkol Conor a pozrel sa na Rollana. „Ja... asi mám morskú chorobu. Musím si ísť ľahnúť.“

Obrátil sa a tackal sa preč. Cestou takmer zakopol o Briggana. Popri zábradlí sa dovliekol až k zadnému schodisku a zišiel po ňom ku kajutám v podpalubí. Vlk trpezlivo kráčal za ním.

Conor svojich spoločníkov oklamal. Nebolo mu zle, len sa hanbil. Ako by mohol cvičiť, keď mu Rollan očividne neverí? Vedel, že Tarik a Abeke tú záležitosť už prehliadajú, ale Rollan sa neusiloval ani trochu. Vždy keď niečo povedal, Rollan ho okamžite schladil. Ako má pomáhať ostatným získať talizman ďalšieho Veľkého strážcu, keď mu kamarát ustavične pripomína, ako hrozne to pokazil so železným kancom?

Okrem toho sa mu ani trochu nepáčilo, že by sa mali v takom malom počte vkradnúť na územie ovládané dobyvateľmi. Nebol zbabelec, ale predstava, že by ich chytili, bola taká hrozná, že na to ani nechcel myslieť. Nebál sa len o seba, ale aj o Briggana a o ľudí, ktorých považoval za svojich priateľov bez ohľadu na to, čo si oni myslia o ňom. Na tej výprave budú musieť všetci spolupracovať. Na chyby nebude čas.

„Urobím, čo bude treba,“ pošepkal Brigganovi, keď si sadol na úzke lôžko a pritiahol vlka k sebe. „Ukážem im, že som pravý Zelenopláštnik!“

3
Xin Kao Dai

„Xin Kao Dai,“ povedal kapitán Tellunovej pýchy. „Pekný prístav, ale v tomto ročnom období tam poväčšine bývajú hmly. Neďaleko južného mysu je malý ostrov. Po polnoci môžeme zakotviť a na člne vás dovezieme na ostrov, odkiaľ sa pri odlive prebrodíte na pevninu. Prejdete cez pasce na ryby a dostanete sa do rybárskej štvrte.“

Keď Rollan o dva dni neskôr spomínal na kapitánove slová, ľutoval, že nevymyslel nejaký plán, pri ktorom by sa nekúpali od hlavy po päty vo vode.

Kapitán Darish mal pravdu. Hmla obostrela Rollana ako ťažký sivý závoj, cez ktorý sotva prenikali prvé slnečné lúče. Prekvapilo ho, že mu nie je zima. S teplou hmlou sa doteraz nestretol. Pravdaže, jeho pohodlie to ani zamak nezlepšilo. Bolo tak vlhko, že kvapky zrážajúcej sa vody mu stekali po krku a do uší. Keď ich pocítil aj v očiach, zažmurkal a potriasol hlavou, aby sa ich zbavil.

Morská voda bola teplá. Rollan si pripomínal, že by ho to malo tešiť, lebo mu siahala až po pás.

„Kto prišiel s týmto skvelým nápadom?“ šomral, zatiaľ čo sa zo všetkých síl pokúšal udržať krok s Tarikom. Conor šiel za Rollanom, sprievod uzatvárala Abeke. Na chrbtoch mali priviazané cestovné vaky naplnené rozloženými tieňovými bábkami, ktorých končatiny trčali na všetky strany. Tarik okrem toho niesol aj veľkú lampu.

To, že budú rozprávať príbeh Padlých, vymyslela Abeke. Spomenula si, že podobné predstavenia videla doma v Nile. V jednom účinkovala Gerathon zložená najmenej z tridsiatich kusov, aby sa mohla poriadne krútiť, plaziť a otvárať papuľu, ktorá prežrela všetko, čo jej stálo v ceste.

Tento detail sa Tarikovi vôbec nepáčil.

Najťažším kusom ich výbavy bola plachta. Conor navrhol, že ju ponesie. Možno dúfal, že vďaka tomu si u ostatných zlepší povesť. Rollan nechápal, prečo ten talizman odovzdal dobyvateľom, lebo on rodinu nikdy nemal. Rovnako sa mu zdalo nepochopiteľné, prečo sa Meilin rozhodla utiecť, aby zachránila niekoho, kto je možno už dávno mŕtvy. Nič z toho mu nedávalo zmysel. Jemu šlo predovšetkým o to, aby udržal hlavu nad vodou. Väčšinou obrazne a v tejto chvíli aj doslova.

„Ako ďaleko je pevnina?“ opýtal sa Tarika pošepky, aby sa jeho hlas neniesol nad vodou. V hustej hmle videl len pár krokov pred seba. Všetci boli nervózni, že sa vkrádajú do Zhongu. Stačí jediná chybička a môžu skončiť ako zajatci dobyvateľov.

Na druhej strane, v Zhongu je predsa aj Meilin. Niekde. Rollan sa zamračil, keď si uvedomil, že uvažuje, kde Meilin asi je a kedy ju zase uvidí. Pokrútil hlavou a pokúsil sa spomienku na ňu zahnať. Teraz nie je čas myslieť na niekoho, kto sa rozhodol utiecť a opustiť ho... presnejšie, opustiť ich.

„Je ti niečo?“ zaujímal sa Conor.

„Mám vodu v uchu,“ odvrkol.

„O chvíľu tam budeme,“ odvetil Tarik. „Vidím pred sebou pasce na ryby.“

„Sú nebezpečné?“ Rollan doteraz nijakú nevidel.

„Len pre ryby.“

„Určite?“ ubezpečoval sa. „Myslím, že by nebolo...“

Pravou nohou šliapol do akejsi priehlbiny, takže voda mu vošla skoro až do úst. Rukami narážal do vody, prskal a len s námahou udržal hlavu nad hladinou. Nakoniec ho niečie silné ruky vytiahli nahor. Bol to Conor.

„Nič sa ti nestalo?“ zaznel zozadu Abekin hlas.

Rollan sa odtiahol od Conora.

„Mohli by ste sa ma už prestať vypytovať? Nič mi nie je.“

Keďže znova stál bezpečne na nohách, naozaj bol v poriadku. Hneval sa, ale nič mu nebolo. Vedel, že by sa mal Conorovi poďakovať za pomoc, ibaže všetko bolo hrozne zamotané. Čo najrýchlejšie sa chcel dostať z vody na suchú zem, kde by mohol pred každým nebezpečenstvom bleskovo ujsť, a nie len zúfalo sa pomaly brodiť vpred.

Malo to však aj jednu výhodu. Prestal myslieť na Meilin.

„Musíme pokračovať,“ nabádal ich Tarik. „Potrebujeme sa dostať na pevninu a za rybárske chyže skôr, ako sa hmla rozplynie.“

Zelenopláštnici nasadili oveľa rýchlejšie tempo a Rollan, ktorý si teraz dával pozor na neviditeľné jamy (a pasce na ryby), mu sotva stačil.

„Nezabudnite, že rukávy máte mať stále stiahnuté a priviazané k zápästiu, aby nikto nezbadal vaše tetovanie,“ pripomenul im Tarik. „Svoje zviera privolajte len v prípade, že pôjde o záležitosť života a smrti. Rollan, teba jediného sa to, pravdaže, netýka. Dravce sa tu vyskytujú bežne, ale vzhľadom na to, že s kočovnými hercami väčšinou neputujú, bude lepšie, ak Essix zostane vo vzduchu.“

Rollan nemohol nič sľúbiť. Ešte stále nedokázal sokolicu presvedčiť, aby prešla do stavu spánku. Aspoň však lietala vysoko bez toho, aby na seba pútala pozornosť. Sprevádzala ich kdesi nad hmlou.

Pasce na ryby boli vlastne valce spletené z prútia, vysoké ako človek a zasadené do piesku. Boli ich desiatky a stáli len niekoľko krokov od seba, takže vyzerali ako zvláštny les vynárajúci sa z mora. Tarik viedol sprievod pomedzi pasce plné metajúcich sa striebristých rýb, ktoré dovnútra vplávali počas prílivu a teraz sa nevedeli dostať von.

Deti šli za ním. Ako hladina vody postupne klesala, pohybovali sa čoraz rýchlejšie. Čoskoro mali more za chrbtami a čo najtichšie sa čvachtali vpred.

Pribúdajúce svetlo oznamovalo, že čoskoro vyjde slnko. Rollan rozoznal mierne sa zvažujúcu piesočnú pláž, ktorá bola posiata rybárskymi loďkami vytiahnutými na breh. V hmle sa črtali tmavé siluety domčekov.

Na ľavom konci pláže si všimli vyššiu stavbu. Bola to strážna veža, našťastie ešte stále zahalená v hustej hmle, preto z nej videli len spodnú časť a slabú červenú žiaru horiacich fakieľ.

Tarik na nich zamával, aby sa poponáhľali. Na pláži by sa nemali kam ukryť. Náhlili sa po cestičke vyšliapanej v piesku k radu rybárskych chatrčí. Ak sa nestratia medzi domčekmi skôr, ako slnko rozpustí hmlu, poputujú rovno za mreže.

Keď sa dostali k rybárskej osade, Tarik zrazu zmenil smer a odbočil z cestičky, aby sa schoval za stenu. Ostatní ho nasledovali. Abeke sa schúlila do tieňa pri stene presne vo chvíli, keď sa z hmly vynorili traja rybári a s nošami na chrbtoch a oštepmi v rukách kráčali k moru.

Cez hmlu sa šírilo červenkasté svetlo. Vtom Rollan na okamih zazrel zlatisté slnko vystupujúce spoza obzoru. Hľadel naň odniekiaľ z výšky nad hmlou a videl ho oveľa ostrejšie než zvyčajne. Prekvapene zažmurkal, lebo pochopil, že ten obraz má od Essix.

Pozeral sa jej očami!

Otvoril ústa. Nanešťastie to urobil práve vtedy, keď mu do nich vletela mucha. Bezmyšlienkovite ju vypľul. Bol ohromený tým, čo sa práve stalo.

Videl to, čo videla sokolica.

Chcel sa pochváliť svojim spoločníkom, ibaže teraz na to rozhodne nebol vhodný okamih. Slnko bolo vyššie, ako predpokladali. Podľa plánu sa sem mali dostať včaššie. V meste sa pomaly začínal pracovný deň. Potrebujú sa dostať z rybárskej osady do stredu mesta skôr, ako bude prineskoro na to, aby splynuli s davom.

„Musíme odtiaľto odísť,“ zašepkal Tarikovi. „Hneď!“

„Alebo by sme sa mohli pokúsiť ukryť sa tu až do večera,“ navrhol nervózny Conor. „Ak všetci pôjdu na ryby, chatrče budú prázdne.“

„To je poriadna hlúposť!“ odsekol Rollan. „Ich rodiny tu zostanú. A tiež by tu mohli byť hliadky. Musíme zmiznúť. Slnko už vyšlo a čoskoro tú hmlu rozpustí.“

„Rollan má pravdu,“ uznal Tarik a rozhliadol sa na všetky strany. „Ak sa vydáme pomedzi chatrče, azda sa nám podarí prejsť nepozorovane. Za rybárskou osadou je trhovisko. Keď sa dostaneme tam...“

„Správne,“ prikývol Rollan a postavil sa na čelo. Rozhodne nemal v pláne čakať tu na ďalšie Conorove hlúpe nápady. „Poďte za mnou.“

„Počkaj!“ zastavil ho Tarik. „Prvý pôjdem ja. Ak by nás zazreli strážnici, vy traja im stihnete ujsť.“

„Ani náhodou!“ vyhlásil Rollan odhodlane. „Neurazte sa, Tarik, ale aj bez toho zeleného plášťa vyzeráte ešte stále dosť nápadne. Držte sa vzadu a tvárte sa, že ste náš telesný strážca alebo niečo také.“

Tarik zdvihol plece, vystrčil bradu, sklonil hlavu a predstieral krívanie. Zrazu vyzeral ako nejaký grobian.

Rollan sa zamyslel, či náhodou nie je Tarik oveľa prefíkanejší, než si doteraz myslel. Spokojne prikývol. Na chvíľu sa započúval a potom sa vydal popri zadných stenách chatrčí. Jeho spoločníci šli za ním. Napínal všetky zmysly, bol vo svojom živle. Potešilo ho, že je znova v meste, hoci to bol iba okraj mesta, ktoré nepoznal. Teraz ukáže ostatným, čo vie. A začne tým, že čo najrýchlejšie ich dostane k trhovisku.

Prešli za štyrmi jednoduchšími chatrčami a potom rýchlo prebehli obklopení hmlou k radu kolov, na ktorých boli zavesené poškodené siete čakajúce na opravu. Popod ne sa mohli dobre skrytí plaziť najmenej dvadsať metrov. Ibaže potom ostal vyvedený z miery aj Rollan. Zdvihnutím ruky svojich spoločníkov zastavil a hľadel pred seba.

Hmla sa rozplývala. Vďaka tomu vpredu zbadal širokú ulicu oddeľujúcu rybársku osadu od stánkov trhovcov. Ľudia už začínali vyberať svoj tovar a v dvíhajúcej sa hmle sa niesli ich hlasné pozdravy.

Priamo v strede ulice stáli dvaja strážnici, muž a žena, oblečení v akýchsi starých kožených uniformách, na hlavách mali otlčené prilby. Rollan ich v prvej chvíli odhadol na príslušníkov mestskej milície. Žena však mala duchovné zviera, štíhlu lasicu, čo sa k obyčajnému mestskému strážnikovi nehodilo. Určite patrila k prívržencom Požierača, ktorí mesto ovládali.

„Čo teraz?“ hlesol Conor.

Rollan si netrpezlivo priložil ukazovák k perám. Tá lasica možno prepožičala strážkyni mimoriadny sluch alebo si ich mohla všimnúť sama. Usilovne premýšľal.

Abeke naznačila streľbu z luku. Luk a puzdro so šípmi mala ukryté pod tieňovými bábkami.

Rollan pokrútil hlavou. Zastreliť strážnikov v strede mesta? To by bola chyba. Musia ich nejako rozptýliť, nie zabiť alebo zraniť.

Ešte chvíľu uvažoval, potom si zhodil vak z chrbta a položil ho na zem vedľa svojich nôh. Jeho spoločníci sa pod sieťami prikradli bližšie k nemu.

„Pokúsim sa tých strážnikov rozptýliť. Keď budú preč, vezmite môj vak, prejdite cez ulicu a bežte na trhovisko. Stretneme sa pri... najväčšom stánku s koláčmi.“

„Čo ak tam nijaký stánok s koláčmi nebude?“ šepol Conor.

„Stánok s koláčmi je na každom trhovisku,“ oboril sa naňho Rollan rozhorčene.

„V Zhongu?“ pridala sa Abeke. „Mám pocit, že tu koláče nejedia.“

To si Rollan neuvedomil. Bol si totiž istý, že niečo ako koláče tu určite majú.

Tarik doňho štuchol a hlavou ukázal na druhú stranu ulice, na vežu týčiacu sa nad stánkami, asi o osemsto metrov ďalej.

Rollan si vzdychol. „Dobre. Stretneme sa teda v tieni tej veže. Nájdem vás. Essix vás určite uvidí.“

„Je to riskantné,“ povedal Tarik. „Zrejme však nemáme inú možnosť. Daj na seba pozor, Rollan.“

„Ako vždy,“ vyhlásil sebavedomo a sprisahanecky naňho žmurkol.

Vytiahol nôž a z rybárskej siete ním vyrezal veľký štvorec, ktorý si obmotal okolo hlavy ako turban. Jeden cíp si nechal visieť cez tvár. Potom si vyzliekol modré námornícke sako, prevrátil ho naruby a znova si ho obliekol.

„Počkajte, kým sa za mnou rozbehnú,“ šepol. Vzápätí vyliezol spod sietí a pobral sa priamo k strážnikom, ktorí sa práve rozprávali, a preto si ho spočiatku nevšimli. Po niekoľkých sekundách lasica stuhla a zasyčala.

Rollan hrozivo skríkol a rozbehol sa priamo k stánku na okraji trhoviska, na ktorom boli zavesené koráliky a náhrdelníky. Strhol desiatky náhrdelníkov, koráliky z nich rozsypal po ceste a potom ukázal na lasicu a skríkol: „Vstrekla mi do očí jed!“

Strážnici zanadávali a rozbehli sa k nemu. Lasica poskakovala pred nimi. Rollan pred nich prevrátil kôš plný korálikov, prekĺzol predavačovi popod ruky a rozbehol sa na trhovisko. „Jed! Jed!“ neprestával kričať.

4
Tajné signály

Len čo sa strážnici rozbehli za Rollanom, Tarik, Abeke a Conor nenápadne prešli cez cestu na trhovisko. Boli naľakaní a čakali, že na nich niekto každú chvíľu zakričí, ale nikto sa na nich nepozeral. Všetci sa živo zaujímali o škodu, ktorú predavačovi napáchal Rollan a jeho prenasledovatelia.

Keď sa zákazníci začali znova venovať ponúkanému tovaru, traja prezlečení Zelenopláštnici už čakali v rade pri stánku s teplým občerstvením, aby si kúpili mäsovú zmes s ryžou, podávanú v zelenom liste. Jedlo krásne voňalo, podľa Abeke oveľa lákavejšie než to na lodi.

„Pozrime sa, bábkoherci!“ privítal ich predavač, ktorý už nakladal pikantnú zmes na rozložené listy. „Kde hráte? Moja dcéra zbožňuje tieňové divadlo.“

„V hostinci pred Východnou bránou,“ odvetil Tarik.

„V Jasnom mesiaci, ako inak,“ zvolal predavač. „Majú najlepšie ryžové víno v celom Kho Kensite! To je ďalší dôvod na návštevu vášho predstavenia. Nech sa páči, tri porcie.“

Tarik mu podal tri malé strieborné mince. Vopred si ich pripravil tak, aby jedna bola z Eury, druhá zo Zhongu a posledná z Amaye.

„Nie sme tu dlho,“ prehodil, zatiaľ čo podával jedlo Abeke a Conorovi. „Obával som sa tých zvestí o dobyvateľoch a zmene vlády. No zdá sa, že je tu pokoj.“

„Absolútny pokoj,“ odpovedal predavač a rýchlo sklonil hlavu. „Pokračujte, pokračujte, aby som mohol obslúžiť ďalších.“

Trojica odišla od stánku a zamiešala sa medzi dav. Abeke sa obzrela a s hrôzou si všimla, že na ňu ten predavač hľadí. Dúfala, že preňho bude dôležitejšie venovať sa svojmu obchodu ako nahlásiť čudných cudzincov strážnikom. Tarik zrejme povedal niečo, čo v ňom vyvolalo podozrenie.

Ako slnko stúpalo po oblohe, trhovisko sa čoraz väčšmi zapĺňalo obyvateľmi mesta. Úzke uličky medzi stánkami boli upchatejšie, hlučnejšie a prašnejšie.

„Dúfam, že Rollan sa nedal chytiť,“ zamumlal Conor, keď s Abeke prichádzali k drevenej veži týčiacej sa v strede trhoviska.

„Odvtedy ako od nás odišla Meilin je síce trochu roztržitý, ale určite sa nedá chytiť,“ poznamenala Abeke. „Som si takmer istá...“

„Len aby nás nechytili všetkých,“ skočil jej do reči Conor, ktorý ostražito sledoval dvojicu strážnikov, postávajúcich pri neďalekom stánku, kde si pozerali nože.

„Povedal v tieni, však?“ uistila sa Abeke. Začínala si robiť starosti. Kde len ten Rollan môže byť?

Chlapec sa vedľa nej zjavil vo chvíli, keď otáčala hlavu doľava. Už na sebe nemal turban z rybárskej siete a sako mal znova oblečené lícovou stranou. Kým naňho Abeke prekvapene hľadela, vzal si vak od nej a prehodil si ho cez plece.

„Vďaka,“ povedal. „Môžeme vyraziť k Východnej bráne?“

„Môžeme,“ pritakal Tarik. „A čo strážnici?“

„Doviedol som ich až k jame, do ktorej trhovci odhadzujú odpadky. Podľa smradu bude asi poriadne odporná. Oni tam, ehm, zakopli a tak skoro sa odtiaľ nikam nevydajú.“

„Výborne, Rollan.“

Chlapec sebavedome vypol hruď. „Poďte za mnou,“ vyzval spoločníkov.

„Nesmieme poľaviť v ostražitosti,“ pripomenul mu Tarik prv, než vystrelil vpred. „Požiadaj Essix, aby sa zhora pozrela, či je cesta bezpečná.“

„Už som to urobil.“

„Musí sa držať vysoko. Ak si niekto všimne, že je to duchovné zviera...“

„Nebojte sa, bude opatrná,“ odvrkol Rollan podráždene.

Abeke upokojilo, že už nepôsobil tak nervózne. Predovšetkým na seba nesmú ničím upozorňovať. Podobné kúsky, aké práve predviedol Rollan, sú nebezpečné, aj keď ich uskutočnia s rozumom.

„To sa ti podarilo,“ pochválila ho, keď prechádzali trhoviskom a tvárili sa, že sú obyčajní chodci. „V Concorbe si zrejme zažil všeličo.“

Rollan zdvihol ľavú ruku a zakrútil ňou najprv na jednu, potom na druhú stranu.

„Čo to znamená?“ opýtala sa Abeke.

„Toto gesto používajú ľudia na ulici,“ vysvetlil. „Znamená to tak trochu alebo až tak veľmi zase nie.“

„My používame rozličné znamenia pri love,“ povedala Abeke. „Keď stopuješ korisť, nesmieš rozprávať.“

„Ukáž mi niečo,“ požiadal. „Ja ťa zasa naučím to, čo sme používali v Concorbe.“

Preplietali sa pomedzi dav a vzájomne si predvádzali niloské a amayaské znamenia. Niektoré posunky boli podobné. Rýchle pokrútenie ľavým zápästím znamenalo v Rollanovej reči vreckár, v Abekinej ukry sa. Vtom si všimli ďalšiu dvojicu strážnikov na konci uličky. Abeke ukázala dvoma prstami zdvihnutými nad hlavou na jeden prázdny stánok. Rollan okamžite pochopil, čo má na mysli. Prikrčila sa a prebehla cez stánok do vedľajšej uličky. Ostatní uháňali za ňou.

Majiteľ stánku na nich zlostne pokrikoval. Abeke jeho slovám nerozumela, ale vnímala jeho nenávistný pohľad aj obavu ľudí naokolo.

Konečne opustili trhovisko a nepríjemné mrazenie v chrbte Abeke pomaly opúšťalo. Po kľukatej ulici vystupovali do bohatšej časti mesta, kde kupci mali kamenné obchody. Aj tu boli ulice plné ľudí, medzi ktorými sa mohli štyria pútnici schovať. Napriek tomu stále vytŕčali z davu vinou svojho oblečenia, vlhkého od ranného brodenia v mori, a rozloženým bábkam na chrbtoch.

Čím bližšie boli k Východnej bráne, tým bolo chodcov menej a pohybovali sa čoraz pomalšie. Potom pred sebou uvideli mestské hradby tiahnuce sa na obe strany od majestátnej brány v strede. Navrchu viala zástava s erbom dobyvateľov. Mohutné vráta brány boli napoly otvorené, druhé krídlo zostalo zatvorené. V otvorenom priestore stáli strážnici a kontrolovali ľudí, ktorí z oboch strán trpezlivo čakali v rade.

„Nezabudnite svoje mená,“ pripomenul im pošepky Tarik. Mal na mysli falošné mená, ktoré si dohodli na lodi. „Sme bábkoherci a budeme hrať v hostinci Jasný mesiac, toho sa držte.“

Tarik zmĺkol, lebo zástup postupoval vpred. Šestica strážnikov v bráne vypočúvala všetkých cestovateľov, ktorí chceli prejsť cez bránu. Dvaja z nich mali duchovné zvieratá: psa, veľkú beštiu, ktorá každého oňuchala, a obrovského pavúka. Ten sedel žene na pleci a od jeho snovacích bradaviek sa k ženinej paži tiahla hustá pavučina.

„Mená a povolania!“ vyštekol strážnik so psom.

„Mosten,“ odvetil Tarik, „tieňový bábkoherec. Ideme hrať do hostinca Jasný mesiac. Toto sú moji žiaci: Olk, Snan a Pahan.“

Pes zdĺhavo oňuchával najprv Tarika a vzápätí ostatných. Potom si však nesadol, ale všetkých oňuchal ešte raz. Pri Abeke sa zdržal najdlhšie. Napokon zdvihol hlavu a zavrčal na ňu.

„Smagishovi sa nepáčiš,“ zavrčal strážnik. „Niečo z teba zacítil.“

„Pred chvíľou som sa hrala s mačaťom,“ vysvetlila bleskovo. „Chcela som si ho kúpiť, ale Mosten mi to nedovolil. Povedal, že radšej si ušetríme strieborniaky na niečo užitočnejšie.“

„Strieborniaky?“ spozornel strážnik. „Máte peniaze?“

„Pravdaže,“ odvetil Tarik. „Za to mača chceli päť strieborných. Je to krádež.“

„Ak sa niekde potulujú tuláci bez peňazí, tak je krádež istá vec,“ povedal strážnik. „Ukáž.“

Tarik vystrel ruku a v dlani sa mu ligotalo päť strieborniakov. Strážnik sa rýchlo poobzeral a potom mu mince schmatol.

„To je pokuta,“ vyhlásil. „Za hranie sa s mačatami a plytvanie mojím časom. Teraz choďte.“

Vo chvíli, keď sa chystali odísť, ozvala sa žena s pavúkom. „Počkaj!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spirit Animals 3 – Pokrvné puto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.