Serafína
a čierny plášť

Aj v tlačenej verzii

Objednať si môžete na stránke

www.albatrosmedia.sk

Robert Beatty

Serafína a čierny plášť – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv

7

erafína pomaly zišla z koča a postavila sa vedľa Braedena. Obklopoval ich nepreniknuteľný čierny les plný stromov s drsnou kôrou, ktoré sa tisli jeden na druhý. Nohy sa jej chveli od nervozity. Usilovala sa dýchať pravidelne. Najradšej by sa bola pohla, no prinútila sa zostať pri Braedenovi a Gideanovi.

Naťahovala uši a pozorovala nezvyčajne tichý a hustý les. Snažila sa zbystriť všetky zmysly, aby čosi zachytila v prázdnote naokolo. Nepočula ani jedinú ropuchu či lelka. Mala však pocit, že tam vonku niečo je. Čosi veľké a priveľmi mĺkve. Nechápala, ako to je vôbec možné.

Gidean stál ostražito pri nej a hľadel pomedzi stromy. Nech to už bolo čokoľvek, cítil to tiež.

Braeden sa v tme pozorne porozhliadal a urobil zopár krokov tam, kam koč pôvodne mieril.

„Kiežby som mal lampáš,“ podotkol. „Vôbec nič nevidím.“

Kone v postrojoch sa zavrteli a kopytami nepokojne hrabali v kamenčí.

„Robia to, keď sa boja,“ poznamenal Braeden. „Nemajú pazúry, ostré zuby ani zbrane. Ich hlavnou obranou je rýchlosť.“

Žasla nad tým, že Braeden si pri pohľade na kone uvedomoval aj to, ako zmýšľajú.

Lesom sa prehnal jemný vietor, listy zašumeli a kone sa vyplašili. Všetky štyri sa mykali a lomcovali postrojmi. Vyzerali, akoby ich napádal neviditeľný predátor. Prvé dva sa s erdžaním postavili na zadné nohy a oháňali sa kopytami.

Serafína zo strachu pred nebezpečenstvom zdesene cúvla a Braeden sa hneď vrhol medzi ňu a kone. Keď už bol pred nimi, zdvihol ruky s otvorenými dlaňami, aby ich upokojil. Vypínali sa nad ním, oči mali biele od hrôzy, švihali hlavami a kopytá im len tak lietali. Bola si istá, že ho kopnú do hlavy, vrazia doňho plecom alebo ho udupú na smrť, no stál s rukami nad hlavou a láskavým tónom sa im potichu prihováral. „To je v poriadku. Sme tu všetci,“ povedal. „Sme v tom spolu.“

Na Serafínin veľký údiv sa kone pod vplyvom jeho slov upokojili. Natiahol ruky a dotkol sa im pliec. Tým pohybom akoby vzpínajúce sa zvieratá dostal na zem. Potom vzal do dlaní hlavu koňa na čele skupinky a zdvihol ju. Čelo si pritisol k tomu jeho, takže si hľadeli do očí, a utišujúcim tónom pokračoval: „Sme v tom spolu, kamarát. Nič sa nám nestane… Nemusíš sa báť ani utekať.“

Kým kôň počúval Braedenove slová, sťažka dýchal cez nozdry. Vzápätí prestal vystrájať a upokojil sa rovnako ako ostatné kone. Mladý pán ich uchlácholil.

„A-ako si to…“ vyjachtala Serafína.

„S týmito koňmi sa priatelím už veľmi dlho,“ odvetil, ale nič viac nedodal.

Hoci ju ešte ohromovalo to, čo práve urobil, poobzerala sa. „Čo ich podľa teba vyplašilo?“

„Neviem. Nikdy som ich nevidel také vyľakané.“

Braeden sa obrátil a zahľadel sa na cestu pred nimi. Prižmúril oči do tmy a kamsi ukázal. „Čo to tam je?“ spýtal sa. „Nedokážem to rozpoznať. Žeby zákruta?“

Zadívala sa tam aj ona. Nebola to zákruta. Ležal tam velikánsky strom s hrubými pokrútenými konármi a s kopou krvavočervených listov roztrúsených naokolo, ktorý im blokoval cestu.

Zrazu sa z tmy vynoril pán Crankshod. Vliekol sa naspäť ku koču. „Budeme potrebovať sekeru,“ zahundral zlostne.

Serafína s Braedenom sa na seba prekvapene pozreli. Vzápätí obrátili pohľady na pána Crankshoda.

„Kde ste boli?“ spýtal sa Braeden.

„Budeme potrebovať sekeru,“ zopakoval a jeho otázku ignoroval.

„Rozumiem, pane,“ povedal pomocný kočiš, ktorý vybehol spoza pána Crankshoda.

Serafína si ho predtým vôbec nevšimla. Bolo to vychudnuté chlapča s kučeravou šticou. Koňovi na čele skupinky siahal iba po plecia. Mal tenké ruky i nohy, kostnaté kolená aj lakte a pôsobil hravo, no zároveň placho. Mal oblečené kočišské sako s pridlhými rukávmi, ktoré mu však bolo na pleciach o niekoľko čísel väčšie. Čierny kočišský klobúk zasa na jeho malej hlave vyzeral vysokánsky ako veža. Ten chlapec nemal viac než desať. Utekal k zadnej časti koča, otvoril drevený odkladací box a schytil sekeru, ktorá sa v jeho rukách zdala obrovská.

„To je Nolan,“ poznamenal Braeden a naklonil sa k nej. „Je jedným z najlepších kočišov, akých máme, a o kone sa veľmi dobre stará.“

„Daj mi to,“ vybrechol pán Crankshod, sekeru mu vytrhol z rúk a odpochodoval k spadnutému stromu.

„Môžem vám pomôcť, pane?“ nadhodil Nolan a šmotkal sa za ním s druhou sekerkou.

„Nie, nemôžeš. Nemontuj sa do toho, chlapče,“ zvolal pán Crankshod. Akoby ho štvalo, že tam Nolan vôbec je.

Pán Crankshod sa rozohnal a prudkým švihom zaťal sekeru doprostred kmeňa. Listy stromu sa pod náporom jeho úderu zachveli, ale v hrubej kôre sa nezjavil ani len zárez.

Znova sa rozohnal a až po niekoľkých zásahoch kôru konečne preťal. Naokolo začali lietať odštiepky dreva. Serafíne neuniklo, akú brutálnu silu má ten chlap. No bolo pre ňu ťažké rozlíšiť, či sa ňou vyrovná mužovi v čiernom plášti.

„Ak to pôjde takým tempom, budeme tu celú noc,“ posťažoval sa pán Crankshod a pokračoval v sekaní.

„Som si istý, že vám budem nápomocný,“ vyhlásil Nolan natešene a už aj stál pri ňom s pripravenou sekerkou.

„Som si istý, že nebudeš! Teraz sa pekne vráť a nepleť sa mi do toho!“ skríkol pán Crankshod. „Pre všetkých si tu nepoužiteľný, chlapče!“

Kým sa pán Crankshod pasoval so stromom, Serafína postrehla, že Braeden sa rozhliada dookola a usiluje sa zistiť, či prekážku na ceste možno nejako obísť. Ibaže stromy v tom hrôzostrašnom lese rástli tak tesne vedľa seba, že by sa cez ne sotva preplietol človek, nieto ešte koč s konským záprahom.

„Kde sme?“ opýtala sa Serafína.

„Tuším, že vyše sedemnásť alebo devätnásť kilometrov od panstva, na mieste zvanom Dardinský les,“ odvetil Braeden. „Neďaleko bolo kedysi staré mestečko.“

„V tej dedine roky nežijú ľudia,“ zahundral pán Crankshod popri rúbaní. „V týchto horách už zostali len duchovia a démoni.“

Serafína preletela pohľadom po lese. Mala zlú predtuchu. Zdalo sa jej, že ich ktosi sleduje. Nemohla však prísť na to, prečo nedokáže odhaliť, kto alebo čo to je. Od nervozity jej šklbalo ušami. Stromy sa pomaly kolísali vo vetre. Pokrýval ich zvláštny sivý lišajník popretkávaný pramienkami sivastobieleho machu, ktorý visel dolu ako riedke vlasy dávno mŕtvej ženy. Konáre sa hojdali a vŕzgali, akoby ich celá situácia znepokojila. Zdalo sa, že mnohé z nich odumierali.

Prešla pozdĺž spadnutého stromu. Pripadalo jej čudné, že listy má aj v tejto časti roka červené, ale najväčšmi ju rozrušilo to, čo zbadala v spodnej časti kmeňa.

„Poď sa pozrieť, Braeden,“ povedala.

„Čo si našla?“ spýtal sa a podišiel k nej.

„Myslela som si, že to je iba starý pahýľ, ktorý odhnil a pri poslednej búrke ho vyvrátilo, no aha…“

Kýpeť stromu nevyzeral zhnitý a ani vzhľad kmeňa nenaznačoval, že by ho poškodil silný vietor. Bolo to ťažké posúdiť, ale pôsobil skoro tak, akoby ho ohlodali obrovitánske zuby alebo ho ktosi zoťal sekerou.

„Všimni si ho z tohto uhla,“ vyhŕkol Braeden a nahnevane i zmätene ukázal na jednu stranu kmeňa. „Niekto ho náročky zvalil, aby zatarasil cestu.“

Vtom sa Gidean rozbrechal a Serafína podskočila. Pes neprestával. Braeden si k nemu kľakol a ruky mu položil na chrbát. „Čo sa deje, kamarát? Čo si zacítil?“

„Ak vám to neprekáža,“ poznamenal pán Crankshod nevrlo, „nebudeme tu čakať, kým to zistí.“

Jednak ho vyľakal pes a jednak bol očividne presvedčený, že kmeň už rozťal dostatočne. Odhodil sekeru, ťažkými čižmami sa zaprel do zeme, schmatol konáre a strom sa pokúsil odtiahnuť z cesty. Bol však priveľký na to, aby s ním pohol.

Braeden s Nolanom sa k nemu rozbehli a chceli mu pomôcť. Gidean celý čas štekal.

„Veď už toho psa tresnite a utíšte ho!“ zvolal pán Crankshod a odpľul si.

„Pán Crankshod, podľa mňa by sme mali obrátiť koč a vrátiť sa inou trasou,“ vyhlásil Braeden prísne. Poznámka o psovi ho zjavne rozrušila.

Pán Crankshod prisvedčil, no v tej chvíli lesom prenikol hlasný treskot. Serafína sa prikrčila a bola pripravená odskočiť. Prenikavý zvuk praskajúceho dreva vystriedal náraz a na cestu za nimi sa zrútil obrovský strom.

Kone začali v panike erdžať, stavali sa na zadné, zaháňali sa kopytami a mykali sa v kožených postrojoch. Usilovali sa odtiahnuť koč, hoci bol zabrzdený a nemohli pohnúť kolesami. Inštinkt im našepkával, aby utekali, či sa už vyslobodia z postrojov, alebo nie.

Braeden k nim pribehol v snahe pomôcť.

„Braeden, nie!“ vykríkla Serafína a načiahla sa za ním, aby ho zastavila. Zdalo sa, že chlapec je odhodlaný dať sa zabiť kopancami.

Braeden skočil pred kone. Zašepkal im zopár slov, po ktorých sa hneď upokojili, takže sa mu ich rýchlo podarilo dostať pod kontrolu. Keď Serafína videla, že mu nehrozí nebezpečenstvo, preskúmala pohľadom okolie spadnutého stromu. Vtom si uvedomila, že sa naplnil najhorší možný scenár: koč so štyrmi koňmi, štyrmi ľuďmi a psom uviazol na ceste medzi dvoma stromami.

Pán Crankshod schytil sekeru, odpochodoval ku koču a zúrivo zakričal do temnoty: „Kto je tam? Ukáž sa, ty mizerný, špinavý podliak!“

Serafína sa zahľadela do tmy a čakala na odpoveď, ale nijaká neprišla. Slová pána Crankshoda sa rozplynuli v čiernej ničote.

„Pán Crankshod,“ oslovil ho Braeden rozhodne, „musíme rozťať strom pred nami. Najbezpečnejšie bude, keď budeme pokračovať v ceste do Ashevillu.“

„Len dúfam, že sa tam dostaneme,“ poťažkal si pán Crankshod potichu a vrátil sa.

Kým pán Crankshod, Braeden a Nolan sekali strom, Serafína si nemohla pomôcť a pozrela sa za koč, kde práve spadol strom. Aj Gidean hľadel tým smerom a čierne oči sa mu leskli v hviezdnom svite.

„Čo si myslíš, chlpáč?“ šepla. Čupla si vedľa neho a uprela zrak do tmy. „Je tam niečo?“ Teraz im šlo o to isté.

Serafína si lámala hlavu nad tým, čo má znamenať druhý zvalený strom. Nemôže to byť náhoda. Niekto im zámerne zablokoval cestu, aby nemohli uniknúť.

Poobzerala sa po lese. Mala dobre vyvinuté zmysly, no uvedomovala si, že jej čuch sa nevyrovná Gideanovmu. Zdalo sa, že čosi zacítil. Už nebrechal, ale uprene sa díval do lesa, akoby čakal, že sa tam niečo zjaví. Napriek všetkým svojim chybám to bol statočný obranca.

Vykukovanie, čakanie a pocit, že sa chytili do pasce. To všetko jej bolo proti srsti. Nemohla to vystáť. Netušila, ako sa má brániť. Vedela iba loviť. Zrazu jej to pripadalo tak, že ktosi loví ich. Ani trochu sa jej to nepáčilo.

Vykročila k stromom, aby zistila, čo sa stane. Po tele jej prebehli zimomriavky od strachu i vzrušenia. Čosi ju ťahalo do lesa. Inštinkt jej velil, aby šla ďalej.

Urobila teda ešte zopár krokov.

Gidean sa na ňu pozrel a naklonil hlavu, akoby chcel povedať: Preskočilo ti? Nemôžeš tam ísť!

No aj tak potichu odcupkala a učupila sa do lesného podrastu. Nemienila len tak stáť, chcela presliediť okolie a prísť na to, čo na nich číha, nech to je čokoľvek. Chcela byť lovkyňa, nie obeť.

Gideana nechala pri koči, aby ho strážil, a zakrádala sa čoraz hlbšie do temného lesa, do toho istého čierneho lesa, kam jej tatko zakazoval vkročiť a o ktorom pán Crankshod tvrdil, že je plný duchov a démonov.

Bola však pokojná. Vedela, že je na správnom mieste. Usúdila, že keď sa tadiaľ v noci mohla pohybovať jej mama, dokáže to aj ona.

Odrazu v kroví pred sebou zachytila kroky – tak jasne ako potkanie v suteréne –, ibaže boli omnoho hlasnejšie a určite patrili niekomu oveľa väčšiemu, kto sa brodil listami a blatom. Nebola si istá, či patria zvieraťu, alebo človeku.

Priplichtila sa za zvukom, skrčila sa a pozvoľna sa zakrádala ďalej. Sluchom, zrakom, hmatom a čuchom – celým telom vnímala podnety z okolia. Všetky zmysly jej pracovali na plné obrátky a svaly mala napnuté. Pohybovala sa pomaličky a úplne nehlučne.

Teraz už kroky pred sebou počula zreteľnejšie. Šuchotali v jesennom lístí. Najprv to bola chôdza, ale zmenila sa na beh. Krovím ktosi utekal. Bol asi štyridsaťpäť metrov od nej. Vyrazila za zvukom, lebo vedela, že pohybujúci sa potkan nepočuje až tak dobre ako ten, ktorý kdesi číha.

Len čo neznámy z ničoho nič zastal, aj ona znehybnela a zatajila dych.

Tušila, že naťahuje uši, aby ju začul, no ani nepípla.

Hneď ako znova vykročil, zavesila sa mu na päty ako tieň.

Vtom sa však niečo stalo. Kroky utíchli. Okolo tváre a hlavy jej zasvišťal vzduch, ako keď sup mávne krídlom. Vzápätí za sebou zachytila ďalšie kroky, ktoré k nej prichádzali od koča. Ako je to možné? Vari je útočníkov viac?

Lesom sa rozoznelo množstvo všakovakých zvukov. Šušťanie lístia. Praskot vetvičiek. Rýchle pohyby. Svaly sa jej okamžite prebrali k životu. Útok sa blížil zo všetkých strán.

V diaľke začal Gidean brechať a vrčať. Ceril zuby, akoby stál pred samotným diablom.

Koč, pomyslela si. Napadli koč. Zvrtla sa a utekala k nemu. Nedbala na to, aký hluk narobí. V tme pri sebe na sekundu zahliadla prudký pohyb, ale nedokázala rozlíšiť, čo to bolo. Keď bežala ku koču, zbadala Braedena a Nolana. Kam sa podel Crankshod? Bol najsilnejší muž z celej skupinky a mal ich ochraňovať.

„Pozor, Braeden!“ zvolala v snahe varovať ho. „Idú sem! Buď v strehu!“

Len čo ju začul, obzrel sa práve včas, aby odskočil útočníkovi, ktorého obrys sa pri ňom mihol. No potom sa čierny tieň nečakane rozvíril, útočník sa obrátil a opäť bol pred ním. Hneď sa tam vrhol aj Gidean, ktorý vrčal a cvakal zubami. Nolan sa zasa oháňal päsťami a kopal. Bitka, krik a údery – to všetko sa miešalo vo víre boja.

Keď sa k nim Serafína priblížila, preletel okolo nej veľký tmavý tieň. Tak sa strhla, že chrbtom narazila do stromu. Z polien sa vyrútili obrovské stonožky. Zo zeme začali vyliezať červy. Prišiel muž v čiernom plášti. Bol tu, v lese. Nenapadlo ich viacero útočníkov. Iba jeden. Zdalo sa, že zápas plný násilia ho povznáša. Jeho hnijúce ruky, z ktorých kvapkala krv, sa načahovali za Braedenom. Očividne chcel práve jeho. Serafína vyskočila, aby obránila svojho priateľa. Aj Gidean pomáhal, ale na najodvážnejší čin sa odhodlal malý Nolan. Hodil sa pred mladého pána a zabránil útoku.

Muž v čiernom plášti otvoril náručie a Nolana si pritiahol k hrudi. Plazivé záhyby plášťa chlapča obalili. Nolanov krik sa zmenil na rev. Les zaplavil sivý dym. Ozvalo sa hlasné štrkotanie. Stromy sa zatriasli. A vzápätí Nolan zmizol.

Keď to znova videla, vyrazilo jej to dych. „Nie!“ zvolala v mukách, plná zlosti a sklamania.

Nasledovalo chvenie, žiara a príšerný smrad. Všetky listy na každom strome znenazdajky popadali na zem, presiaknuté krvou, až vzniklo odporné páchnuce blato.

Muž v čiernom plášti, ktorý sa zväčšil a vyzeral ešte mocnejšie ako predtým, vyrazil vpred a opäť šiel po Braedenovi.

Braeden musel buď bojovať, alebo utiecť, no zatiaľ iba stál ako prikovaný. To, čo sa stalo Nolanovi, ho šokovalo. Zízal na muža v čiernom plášti a nedokázal sa pohnúť.

Serafína sa bez rozmyslu vrhla vpred a skočila mužovi na chrbát. Zvrieskla, poháňal ju divoký a šialený hnev. Dravo sa doňho zaryla nechtami.

Mužovi v čiernom plášti nezostávalo nič iné, ako sa obrátiť a zápasiť s ňou. Pokúsil sa zhodiť ju z chrbta a zabaliť do objemného čierneho plášťa ako ostatných pred ňou. Braeden sa však prudko rozohnal a velikánskym konárom ho ovalil po hlave. Vtom sa doňho pustil Gidean a niekoľko ráz ho pohrýzol. Serafína sa mu vytrhla a odkotúľala sa. Nato sa zvrtla a znova sa zapojila do boja. Spoločne útok odrazili.

Muž v čiernom plášti sa vzniesol hore. Stále mu žiarili oči, v ktorých sa odrážala jeho sila. Keďže naňho teraz boli traja, prišiel o moment prekvapenia. Schmatol vlniace sa záhyby plášťa a odrazu Serafínu zvalil na zem prudký závan vzduchu. Vstala a tackavo cúvala. Muž v čiernom plášti sa stiahol do lesa a zmizol.

Serafína, ktorá sa usilovala chytiť dych, sa pozviechala a pripravila na ďalšiu bitku, ale zbytočne.

Bolo po boji.

Pozrela si na ruky. Prsty mala klzké od krvi a za nechtami jej ostali kúsky zahnívajúcej kože muža v čiernom plášti. No neboli to len nepatrné zvyšky. Tú istú kožu našla v rukavici. Rozpadával sa.

V tme zbadala, že Braeden leží na zemi. Zľakla sa, že je zranený, a utekala k nemu. „Je ti niečo?“ vyhŕkla.

„Som v poriadku.“ Keď mu pomohla vstať, zalapal po dychu. „Čo ty? Ublížil ti?“

„Nie,“ odvetila.

„Ja… ja… to nechápem, Serafína. Čo bola tá vec? Čo sa stalo Nolanovi?“

„Nemám potuchy,“ povedala a sklamane krútila hlavou.

„Kam sa podel? Je… je… je mŕtvy?“

Nepoznala odpoveď na Braedenovu otázku. Pri pomyslení na úbohého malého Nolana jej prišlo zle. Lomcovali ňou zlosť a strach. Bol preč. Ako mu mohla pomôcť? Už druhý raz bojovala proti mužovi v čiernom plášti a zasa stratila kamaráta.

„Poď. Musíme odísť, skôr než sa to vráti,“ prehovorila a chytila ho za plece.

„Čo je s Crankshodom?“ spýtal sa Braeden, keď s Gideanom kráčali za ňou naspäť ku koču so záprahom.

„Vôbec som ho nevidela.“

„Myslíš si, že to dostalo aj jeho?“ V hlase mladého pána zachytila obavy a zmätok.

„Nie, keď sa to stane, ozve sa štrkotanie, a zaznelo iba raz.“

„Takže vieš, čo to je.“ Schytil ju za rameno a zastavil ju. „Povedz mi to, Serafína.“

„Videla som to v noci. Rovnakým spôsobom to vzalo Claru Brahmsovú.“

„Čože? Ako to myslíš? Kde? Znamená to, že Clara je mŕtva? Nechápem, o čo tu ide.“

„Ani ja. No musíme ísť.“

Braeden zdvihol zo zeme palicu a zahľadel sa do lesa. „Nech je to čokoľvek, ešte stále to kdesi číha…“

Bolo jej jasné, že má pravdu. Zahnali to, lenže rozhodne nie navždy. Nedokázala si z hlavy vyhnať obraz Nolana, ktorý sa vrhol pred svojho pána, aby ho zachránil. Neprestajne sa jej pred očami vynáral zdesený výraz na chlapcovej tvári tesne pred tým, ako zmizol. Keď sa pozrela na Braedena, do mysle sa jej nevdojak vkradol príšerný, skľučujúci pocit.

„Nech je to čokoľvek,“ podotkla, „neprišlo si to po Nolana, ale po teba…“

8

„ekera je preč,“ povedala Serafína, keď s Braedenom prehľadali okolie koča. Bez nástroja a bez niekoho, kto by im pomohol odtiahnuť stromy, nemohli vypratať cestu vpredu ani vzadu. Ocitli sa v pasci.

„Môžeme odísť na koňoch,“ navrhol Braeden. V tejto časti lesa však stromy rástli tak nahusto, že kone by pomedzi ne neprešli. Serafíne to v podstate vyhovovalo, lebo si nedokázala predstaviť, ako sa štverá na chrbát jednej z tých ozrút a očakáva, že ju nezabije.

„Môžeme ísť pešo,“ vyhlásila.

„Šliapať vyše sedemnásť kilometrov po tomto lese by nám trvalo dlho,“ poznamenal. „Najmä v noci…“

Neprestajne sa obzeral a očividne bol nepokojný – rovnako ako Serafína. No niečo na tom, že sú v tej situácii spolu, sa jej páčilo. Považoval ju za spojenca. Nikdy nepobudla dlho s inými ľuďmi, ale začínala chápať, prečo to ostatní radi robia. Hoci si bola istá, že nie každý je taký múdry a láskavý ako Braeden Vanderbilt.

„Ak tu ostaneme, môžeme sa ukryť v koči,“ nadhodil. „Strýko poslal ešte pred nami k Vanceovcom jazdca, aby im oznámil, že som na ceste. Keď neprídem, pôjdu ma hľadať. O tom nepochybujem. Myslím si, že by sme mali počkať na pomoc.“

Serafína si to nemyslela. Chcela ísť ďalej. Vedela však, že asi má pravdu. Stále počula slová, ktoré hovoril koňom: Sme v tom spolu. Nič sa nám nestane. Aj ju akýmsi zvláštnym spôsobom upokojovali.

Sledovala, ako Braeden zložil koňom na noc postroje. Pre popadané stromy na ceste nemohli zájsť ďaleko, no takto sa budú môcť aspoň trochu pohýbať. Dal im seno a vodu zo zásob, ktoré Nolan uložil do zadnej časti koča. Predtým videla kone iba z diaľky a vždy jej pripadali divoké a nepredvídateľné. Ale keď pozorovala, ako sa im Braeden venuje, rozpráva sa s nimi a stará sa o ne, zdalo sa jej, že sú milé a oveľa inteligentnejšie, než predpokladala.

„Kone väčšinou spia postojačky,“ vysvetlil Braeden. „Striedajú sa, aby bol aspoň jeden hore a dával pozor na prípadné nebezpečenstvo. Ak niečo zacítia, hneď varujú ostatných. Akurát musíš poznať ich signály.“

„Paráda. Máme teda strážne kone,“ povedala s úsmevom v snahe rozveseliť ho.

Aj Braeden sa usmial, no videla, že ešte je vydesený z toho, čo sa stalo, tak ako ona. Keď stromami zasvišťal vietor, podvedome sa obzrela v strachu, že lietajúci prízrak sa vrátil.

„Čo to bolo?“ opýtal sa Braeden.

„Nič,“ odvetila. „Len vietor.“

S nocou sa do lesa vkradla aj zima a v mesačnom svite, ktorý prenikal pomedzi stromy, videli svoj dych. Vtom sa v diaľke ozvalo strašidelné húkanie sovy a Braeden sa zľakol, no Serafínu vtáčí hlas upokojil. Na nočných potulkách po Biltmore celý život počúvala rôzne podobné zvuky.

„To je iba sova,“ poznamenal Braeden a vydýchol si.

„Presne tak,“ prisvedčila.

Keď nastupovali do koča, Braeden jej otvoril dvere. Pomohol jej vyjsť po schodíkoch, pričom ju zozadu podopieral. Pripadalo jej to, akoby vchádzali do veľkej sály na sviatočný ples. Preňho ako pre mladého džentlmena to bolo prirodzené gesto. Pravdepodobne to spravil zo zvyku, ale Serafína čosi také nikdy nezažila. Na okamih necítila nič okrem jemného dotyku Braedenovej ruky, ktorý jej opantal myseľ. Prvý raz v živote sa jej tak nežne a láskavo dotýkal niekto iný ako tatko. Úporne sa usilovala presvedčiť samu seba, že pre ňu to hádam znamená oveľa viac než preňho. Braeden si zrejme ani neuvedomoval, že ju drží. Bolo jej jasné, že tancoval a večeral s mnohými slečnami v noblesných róbach. Asi bola hlúpa, keď sa nazdávala, že sa chce priateliť s dievčaťom, ktoré namiesto šiat nosí košeľu a nevie jazdiť na koni.

„Poď,“ šepol Gideanovi a pes s nimi naskočil do koča. Braeden zavrel a zamkol drevené dvere a niekoľkokrát nimi pomykal, aby sa ubezpečil, že ich zaistil. Gidean sa dva razy zakrútil, potom si ľahol na podlahu a strážil ich.

„Mrzí ma, že tu nie sú deky,“ podotkol Braeden, keď prehľadával skladovacie priehradky koča a pokúšal sa zistiť, ako sa zohrejú. „Nemáme ani plášť, ktorým by sme sa zakryli.“

„Už nijaký plášť, ďakujem,“ povedala Serafína s úsmevom. Aj Braeden zdvihol kútiky úst, no pôsobil rovnako nervózne ako ona – keď budú takto napchatí v koči, jediné, čo môžu robiť, je zízať na seba v tme.

Braeden si sadol a potľapkal po sedadle vedľa seba. „Možno by si sa mala usadiť na tejto strane, Serafína. Bude nám teplejšie.“

Napriek tomu, že jej nepríjemne zvieralo hruď, k nemu pomaly vykročila.

Dúfala, že nepáchne suterénom. Ak sa zvyčajne stretáva s dámami ako Anastasia Rostonová, ktorá nosieva honosné šaty, či so slečnou Whitneyovou, ktorá má parfum z ruží, nevedela si prestaviť, že jej vôňa sa mu bude páčiť. Bála sa, že si zakryje ústa, rozkašle sa a vyhlási: Prepáč, Serafína, hádam by si predsa len mala spať na zemi so psom…

Nič také však nepovedal. Posadila sa vedľa neho. Svet sa zatiaľ nezrútil. Keď sa k sebe trochu prisunuli, aby im bolo teplo, trápilo ju, či neobjaví nejakú jej podivnú črtu, nad ktorou sa nikdy nepozastavila. Dúfala, že nebude mať dôvod vyzuť sa v jeho prítomnosti, a tak sa nedozvie, že má osem prstov. Nechcela, aby pri nej bol priveľmi blízko. Všimne si, že nemá všetky kosti? Ani si nebola istá, ktoré jej chýbajú. Koľko kostí má vlastne človek?

Vždy sa rada chúlila v úzkych priestoroch sama, preto ju prekvapilo, ako pohodlne sa cíti, keď sa k nemu pritúli. Dokázala sa trochu uvoľniť a znova dýchať.

V to ráno sa zobudila v maličkom kovovom sušiči v biltmorskom suteréne a ani vo sne by jej nenapadlo, že noc strávi v teplom zamatovom pohodlí medzi mladým Vanderbiltom a jeho odvážnym strážnym psom. Pokiaľ išlo o Gideana, zdalo sa, že prekonal počiatočnú nevôľu. Obaja bojovali na rovnakom fronte a teraz sú možno trocha aj priatelia, aspoň dočasne.

„Serafína, musím sa ťa na niečo opýtať,“ ozval sa Braeden z tmy.

„Fajn,“ povedala, ale vedela, že to neveští nič dobré.

„Prečo žiješ v suteréne?“

Netušila, či ju pokladá za kamarátku, alebo ich dala dokopy iba náhoda a usiluje sa prispôsobiť nepríjemnej situácii. No po tom, čím všetkým si prešli, sa jej nezdalo správne klamať. Ani to nechcela.

„Môj otec je mechanik,“ odvetila napokon z mosta doprosta. A bolo to vonku. Keď to vyslovila, pocítila hrdosť. Zároveň sa jej však zmocnil pocit hroziaceho nebezpečenstva. Zradila svojho otca.

„Vždy som ho mal rád,“ prehodil Braeden, akoby sa nič nedialo. „Opravil mi pracku na sedle a teraz je pre koňa oveľa pohodlnejšie.“

„Aj on ťa má rád,“ poznamenala, hoci si pamätala, že tatko vtedy hovoril viac o pracke ako o chlapcovi.

„Takže celý čas si bola v suteréne?“ spýtal sa Braeden užasnuto.

„Držať sa v ústraní je pre mňa ľahké ako facka,“ odpovedala. Túžila sa pochváliť, že je hlavná lovkyňa potkanov, ale radšej držala jazyk za zubami, lebo si nebola istá, ako zareaguje, keď sa mu s tým zverí. Možno by chcel vedieť, kedy si naposledy umývala ruky. Odrazu pochybovala, či ho vôbec zaujíma, čo robí. Biltmore navštevovali všelijakí bohatí a známi ľudia s deťmi, tak prečo by sa mal starať o to, čomu sa Serafína venuje po nociach?

„Čiže keď si muža v čiernom plášti videla prvý raz, bola si tam dolu…“ podotkol. „Kto to podľa teba je?“

„Nemám potuchy. Veď ani neviem, či to je človek, alebo nejaký fantóm.“

„Čo je fantóm?“ vyzvedal Braeden so zdvihnutým obočím.

„Prízrak, strašidlo. Skrátka duch. Muž v čiernom plášti môže byť akési zjavenie, ktoré v noci vychádza z lesa. Podľa mňa je však smrteľník. Predpokladám, že niekto z biltmorských džentlmenov.“

„Čo ťa priviedlo k tomuto záveru?“ vyhŕkol Braeden prekvapene.

„Jeho saténový plášť, topánky, chôdza, spôsob rozprávania. Je na ňom čosi… akoby si myslel, že je lepší než všetci ostatní.“

„Nuž, rozhodne mi naháňa väčší strach ako ktokoľvek, koho som stretol,“ zhodnotil Braeden, no nič viac nedodal.

Videla na ňom, že jej teória o mužovi v čiernom plášti, ktorým má byť niekto z pánov v sídle, ho rozrušila.

Dlho sedeli mlčky. Vnímala vedľa seba Braedenovo teplo, jeho dych a búšenie svojho srdca. Cítila z neho slabý pach vlny, kože a koní. Bez ohľadu na to, čo všetko mohlo znamenať, že sú spolu v koči, ju na okamih zaplavil príjemný pokoj. Napriek nepríjemným udalostiam mala dojem, že sem patrí a je presne tam, kde má byť. Nedávalo jej to zmysel a zarazilo ju to, ale ten pocit nemohla poprieť.

„Musím ťa požiadať o láskavosť,“ šepla.

„Tak do toho,“ povzbudil ju.

„Prosím, nehovor nikomu o mne a ockovi. Potrebuje svoju prácu. Zbožňuje Biltmore.“

Braeden prikývol. „Chápem. Neprezradím vás, sľubujem.“

„Vďaka.“ Serafína si vydýchla.

Zdalo sa jej, že mu môže dôverovať. Reputácia, ktorú mal medzi služobníctvom v kuchyni – že je samotár a radšej trávi čas so zvieracími kamarátmi než s ľuďmi –, jej teraz pripadala absolútne nespravodlivá.

Keď Braeden zaspal, dych sa mu spomalil a ustálil.

Serafína, ktorá sa takmer nehýbala, z neho nespúšťala pohľad a skúmala jeho hladkú svetlú pokožku. Bol taký čistý. A šaty mu sedeli ako uliate. Vlnené sako mu určite šili na mieru. Na každom gombíku mal dokonca vyryté iniciálky: BV. Napadlo jej, že ich dali vyrobiť manželia Vanderbiltovci. Znamená to, že si Braedena vážia? Alebo to spravili iba preto, aby zapadol do ich elegantnej spoločnosti?

Tatko jej vyrozprával príbeh o pánu Vanderbiltovi, keď raz večer v dielni umýval riad po jedle. Ako mnoho zámožných džentlmenov, aj George Vanderbilt využil dedičstvo na to, aby si postavil dom. No nie v New Yorku podľa vzoru ostatných. Vybudoval ho v odľahlej divočine na západe Severnej Karolíny, hlboko v husto zalesnených horách, kilometre od najbližšieho mesta. Dámy a páni z elitnej newyorskej spoločnosti to pokladali za mimoriadne výstredný počin. Prečo by muž s takým vynikajúcim vzdelaním, ktorý sa narodil a vyrástol v civilizovanom luxuse New Yorku, chcel žiť v takej temnej a lesnatej divokej prírode?

Výstavba Biltmoru trvala roky, ale keď konečne stál a všetci videli, čo George Vanderbilt dokázal, pochopili jeho sen. Vytvoril najväčší a najveľkolepejší dom v Amerike. Obklopovala ho obrábaná pôda, ktorá zaručovala sebestačnosť, a nežná krása pohoria Blue Ridge Mountains. O niekoľko rokov sa oženil. Každý, kto mal šťastie a vyslúžil si pozvánku, prišiel do Ashevillu navštíviť Georgea a Edith Vanderbiltovcov. Mali samých bohatých, slávnych a mocných hostí – nechýbali medzi nimi senátori, guvernéri, veľkí priemyselníci, vodcovia cudzích krajín, obľúbení hudobníci, talentovaní spisovatelia, umelci a rôzni intelektuáli. Práve pod týmto svetom plným lesku ju tatko vychoval.

Pozrela sa na Braedena a spomenula si, ako pred dvoma rokmi pricestoval do Biltmoru. Sluhovia si šuškali o tragédii, ktorá tomu predchádzala. Desaťročný synovec pána Vanderbilta tam prišiel preto, lebo jeho rodina zahynula pri požiari domu v New Yorku. Nik netušil, čo ho spôsobilo – možno olejová lampa alebo iskra z kuchynského ohňa. Vypukol však uprostred noci. Keď Gidean zobudil Braedena, jeho izba už bola plná dymu. Zubami ho schytil za rameno a vytiahol z postele. Strop a steny už oblizovali plamene. Pridusení a vyčerpaní sa nejako vypotácali z horiaceho domu. Len-len že unikli smrti. Gidean ho zachránil. Až potom Braeden zistil, že mama, otec, bratia a sestry sú mŕtvi. Celú rodinu pohltil oheň. Serafína sa pri pomyslení na to zachvela. Nedokázala zniesť predstavu, že by prišla o tatka. Aký smutný a opustený Braeden musel byť, keď mu zomreli najbližší.

Počula, ako služobníctvo rozpráva o tom, že na pohrebe sa zúčastnili stovky dám, pánov, sluhov a ľudí zo všetkých spoločenských vrstiev. Čierny koč s ôsmimi truhlami ťahali štyri čierne kone a vedľa neho kráčal malý chlapec, ktorý držal za ruku svojho strýka.

Pamätala si, ako ho s údivom sledovala v deň, keď prišiel. Sluhovia tvrdili, že si nepriniesol batožinu ani osobné veci. Mal iba štyri čierne tátoše, ktoré mu so strýkovým súhlasom dopravili vlakom z New Yorku.

Keď sa prisunula k Braedenovi, spomenula si, čo jej v ten večer povedal: S týmito koňmi sa priatelím už veľmi dlho.

Odkedy sa prisťahoval do Biltmoru, nespustila ho z očí. Zrána často vídala, ako sa prechádza po pozemku. Často pozoroval vtáky v korunách stromov. V potokoch lovil pstruhy, ale hoci to kuchára prekvapovalo, všetky svoje úlovky vždy pustil. V dome v spoločnosti dospelých či chlapcov a dievčat v jeho veku však pôsobil, akoby nebol vo svojej koži. Zbožňoval psa a kone, ale to bolo všetko. Zdalo sa, že sú to jeho jediní priatelia.

Vtom sa rozpamätala, ako jeho teta raz povedala niekomu z hostí: „Prechádza ťažkým obdobím.“ Usilovala sa tým vysvetliť, prečo je pri jedálenskom stole tichý a na oslavách hanblivý. „Dostane sa z toho.“

No Serafína mala pocit, že zatiaľ sa to nestalo.

Jeho teta a strýko žili vo svete extravagantných večierkov. Keď však Braedena z diaľky sledovala, videlo sa jej, že by radšej jazdil na koni alebo ošetroval krídlo zranenému jastrabovi, než tancoval so slečnami na veľkolepých báloch. Spomenula si, ako sa jednej letnej noci zakrádala okolo vysvietených okien zimnej záhrady. Konal sa tam ples. Pozorovala dievčiny v prekrásnych róbach, ktoré si vnútri elegantne vykračovali sem a tam, zvŕtali sa s chlapcami a z obrovskej fontány uprostred miestnosti pili šumivý punč. Vždy chcela byť jednou z nich, mať nóbl šaty a ligotavé topánky. Počúvala orchester, rozhovory a smiech hostí. Schúlená v tieni pod oknami mala výhľad na kamenné levy, ktoré strážili vchod do domu.

Nevedela, ako ju Braeden vníma, ale jedným si bola istá: je iná. Líši sa od každého dievčaťa, ktoré kedy videla. Nemala potuchy, či to z nej robí jeho priateľku, alebo nepriateľku, no niečo to znamenalo.

Vládla hlboká noc a vedela, že by mala spať. Nebola však unavená. Ten deň z nej nevysal všetky sily. Nadchol ju. Odvčera sa celý jej svet prevrátil naruby. Nikdy necítila toľko energie. Kládla si veľa otázok a musela vyriešiť množstvo záhad. Neprestajne sa modlila, aby Claru, Nolana a Anastasiu napriek všetkému ešte niekedy videla živých a mohla ich zachrániť. Chcela ísť von, prehľadať les a nájsť nejaké stopy po mužovi v čiernom plášti.

Ale rozhodla sa, že zostane schúlená vedľa Braedena, kde sa cítila spokojne.

Po chvíli sa spustil lejak. Započúvala sa do klopotu dažďových kvapiek, ktoré dopadali na listy a na strechu koča. Ten zvuk jej pripadal dokonalý.

Zbystrila zrak i sluch a zaprisahala sa, že ak tej noci znova príde muž v čiernom plášti, bude pripravená.

9

eď sa Serafína ráno zobudila, cez okná koča prenikali jemné lúče vychádzajúceho slnka, ktoré ich oboch zaplavovali tlmeným zlatistým svetlom. Braeden tvrdo spal vedľa nej. Gidean im ticho a pokojne ležal pri nohách.

Z ničoho nič však zdvihol hlavu a nastražil uši. Vzápätí zvuk začula aj Serafína: cválajúce kone, otáčajúce sa kolesá, hrkot blížiacich sa kočov…

Okamžite vyskočila. Nevedela, či v kočoch prichádzajú priatelia, alebo nepriatelia, no v každom prípade nechcela, aby ju videli. Keby ostala dnu, bola by v pasci. Potrebovala si nájsť miesto, odkiaľ môže všetko pozorovať, kde sa dokáže pohybovať a bojovať.

Nezniesla pomyslenie na to, že má opustiť Braedena. Chytila ho za plece. „Vstávaj. Niekto sem ide.“

Potom vykĺzla z koča a vbehla do lesa, skôr než sa stihol zobudiť.

Skryla sa medzi kríkmi a stromami v lesnom podraste a sledovala, ako Braeden s Gideanom vyšli von. Braeden si v slnečnom svite pošúchal oči a obzeral sa po nej. Očividne si lámal hlavu nad tým, kam zmizla.

„Tamto! Našiel som koč!“ zvolal akýsi muž, ktorý preliezol cez konáre stromu zvaleného na cestičke. Z Biltmoru sa Braedena vydalo hľadať niekoľko kočov a desiatky chlapov na koňoch. Keď členovia pátracej skupinky začali rezať strom pílami a rúbať ho sekerami, pán Vanderbilt sa predral pomedzi konáre, prekročil spadnutý kmeň a ponáhľal sa k Braedenovi.

„Chvalabohu, že si v bezpečí,“ povedal pohnutým hlasom, keď sa objali.

Braeden sa zjavne potešil, že strýka vidí, a uľavilo sa mu. „Ďakujem, že si po mňa prišiel.“

Len čo sa však vzdialil, Braeden si uhladil rozstrapatené vlasy a pozrel sa medzi stromy. Vzápätí sa zadíval na koč a na svojich záchrancov.

Vedela, že ju hľadá, ale schovala sa ako pravý lesný tvor. Pod listami rododendronov a kalmie širokolistej sa cítila ako divé zviera. Strach z lesa, ktorý ju večer zachvátil, už pominul. Teraz bol jej úkrytom, jej strážcom.

„Porozprávaj mi, čo sa stalo, Braeden,“ vyzval ho pán Vanderbilt, ktorý podľa všetkého vytušil synovcovu úzkosť.

„V noci nás napadli,“ vyjachtal Braeden prerývaným hlasom. Tvár mal od rozrušenia celú fľakatú. „Vzali Nolana. Je preč. Pán Crankshod zmizol hneď po tom, čo sme začali bojovať, a odvtedy sa neukázal.“

Pána Vanderbilta jeho slová zmiatli a zamračil sa. Položil Braedenovi ruku na plece a obrátil ho k skupinke chlapov, ktorí sekali strom a uvoľňovali cestu. Serafína medzi nimi okrem sluhov spoznala tucet ďalších mužov z domu vrátane pána Bendela, Thorna a Brahmsa. Nepatrne zalapala po dychu. Pomáhal im aj pán Crankshod.

„Pán Crankshod tvrdil, že vás prepadla tlupa banditov,“ vysvetlil pán Vanderbilt. „Vraj útok odrazil, no keď sa ich pokúsil prenasledovať, vzdialil sa od koča a usúdil, že najlepšie bude, ak čo najrýchlejšie zamieri do Biltmoru, aby zohnal pomoc. Zúril som, že ťa tu nechal, ale napokon to bol práve on, kto nás k tebe zaviedol. Takže možno konal správne.“

Serafína si všimla, ako prekvapene sa Braeden pozrel na pána Crankshoda. Nepríjemný muž mu pohľad opätoval. Jeho oči však nič neprezrádzali.

„Nie som si istý, či to boli banditi, strýko,“ poznamenal Braeden neisto. „Zazrel som iba jedného útočníka. Muža v čiernom plášti. Uchmatol Nolana. Nikdy som nič také nevidel. Nolan jednoducho zmizol.“

„Vyšleme sem pátraciu skupinu na koňoch, ktorá bude prehľadávať cestu, kým chlapca nenájdeme,“ vyhlásil pán Vanderbilt, „no medzitým ťa chcem dostať späť do domu.“

Kým sa Braeden zhováral so strýkom, Serafína sledovala pána Crankshoda. Vŕtalo jej v hlave, čo má ten starý potkan za lubom. Niečo jej na ňom nehralo. Nezahnal nijakých banditov. Skrátka sa vyparil. A teraz je tu znova s vymyslenou rozprávkou o svojom hrdinstve.

Jediná dobrá správa bola, že ako sa zdalo, pánu Vanderbiltovi o nej nič nevytáral. Je Crankshod hrdina? Lotor? Alebo obyčajný zbabelec s potkaňou tvárou? Obzrela si pána Vanderbilta, Cranskhoda a ostatných mužov. Začínala chápať, aké ťažké je určiť, kto je zlý a kto dobrý, komu môže veriť a na koho si má dávať pozor. Každý človek bol vo svojom ponímaní hrdina, lebo bojoval za to, čo je podľa neho správne, prípadne sa len snažil prežiť ďalší deň. Nik sa nepokladal za zloducha.

Gidean však nebol taký zhovievavý. Okamžite sa k pánu Crankshodovi rozbehol, začal naňho štekať a ceriť zuby. Psy možno naozaj cítia strach, napadlo Serafíne. Alebo aspoň zbabelosť… Nezdalo sa, že Gidean sa pána Crankshoda chystá pohrýzť, no nemienil ho pustiť bez toho, aby sa naňho poriadne vybrechal. Ostatní chlapi ho pobavene sledovali, ale pán Crankshod nebol ktovieako nadšený, že mu pes nedá pokoj.

„Sklapni, ty hlúpy bastard,“ okríkol ho a zahnal sa sekerou.

Braeden a Serafína boli priďaleko, aby mu pomohli. Pán Thorne však schytil pána Crankshoda za rameno a zastavil ho. „Nesprávajte sa ako hlupák, Crankshod.“

„Au, čo to… Tak odo mňa to prašivé psisko držte ďalej,“ zahundral pán Crankshod a odpochodoval.

Braeden hneď bežal ku Gideanovi a k pánu Thornovi. „Och, ďakujem, pane, ďakujem vám veľmi pekne.“

„Som rád, že ste živý a zdravý, mladý pán Vanderbilt,“ prehodil veselo pán Thorne a rukou v koženej rukavici potľapkal Braedena po pleci. „Zdá sa, že dnes pri večeri budete všetkým rozprávať príhody o svojom dobrodružstve v lese.“

„Videli ste tu ešte niekoho, keď ste prišli?“ opýtal sa Braeden, ktorý stále držal Gideana, no zasa sa obzeral po Serafíne.

„Nemajte obavy,“ odvetil pán Thorne. „Tí zbabelci nepatria k typu ľudí, ktorí by sa po napadnutí ďalej obšmietali naokolo. Som presvedčený, že sú už dávno preč.“

Napriek tým upokojujúcim slovám si Serafína na jeho opasku všimla elegantnú dýku a uvažovala, či tak trochu neočakával, že natrafí na banditov.

„Istotne máte pravdu, pán Thorne,“ pridal sa pán Vanderbilt, ktorý k nim práve podišiel a nahnevane krútil hlavou. „Nechce sa mi veriť, že by sa banditi odvážili na taký bezočivý útok neďaleko Biltmoru. Požiadam políciu, aby na cestu vyslala viac hliadok.“

Braeden vyzeral, že rozhovor veľmi nevníma. Ustavične hľadel medzi stromy. Serafína mu chcela dať vedieť, že je v poriadku, ale nemohla sa ukázať pred toľkými mužmi a rozhodne nemienila nikomu vysvetľovať, kto je či prečo sa viezla v koči s Braedenom, a tak ostala ticho a držala sa bokom.

Braeden si čupol a objal Gideana, ktorý sa díval do húštiny, kde sa schovávala. „Cítiš ju, kamarát?“ šepol.

„Čo robíš?“ spýtal sa pán Vanderbilt nevrlo.

Braeden vstal – videl, že strýko ho nachytal.

„Koho hľadáš, Braeden?“ vyzvedal ďalej.

Serafína zatajila dych. Tej otázky sa desila. Koho Braeden hľadá? Tajomstvo, ktoré s tatkom tak dlho skrývali, sa teraz odhalí. Braedenova odpoveď na strýkovu otázku jej mohla zničiť život.

Braeden zaváhal a pán Vanderbilt sa zamračil. „Čo máš na srdci, Braeden? Vysyp to.“

Chlapec nechcel klamať. Napriek tomu však pokrútil hlavou a uprel zrak na zem. „Nič,“ odvetil.

Serafína si vydýchla. Svoj sľub dodržal. Neprezradil ju. Ďakujem, Braeden. Ďakujem, pomyslela si. No vtom doňho strýko začal dobiedzať.

„Musíš sa vzchopiť, synak,“ poznamenal. „Máš dvanásť rokov, a to je dosť. Mal by si sa správať primerane veku. Nemaj strach z toho, čo sa stalo. Musíš sa kontrolovať. Buď chlap. Veď sa tu zapodievame iba banditmi, zlodejmi.“

„Nemyslím si, že to boli banditi,“ zopakoval Braeden.

„Pravdaže boli. Nejde o nič, s čím by si Vanderbiltovci neporadili. Súhlasíš?“

„Áno,“ odpovedal Braeden namrzene so sklopenými očami. „Asi som len hladný.“

Pán Thorne mu prišiel na pomoc. „Nuž, v tom prípade by sme do vás mali dostať nejaké jedlo,“ prihovoril sa mu povzbudivo a chytil ho okolo pliec. „Poďte, skôr než sme vyrazili, vyraboval som kuchyňu. Priniesol som plné vrecko sendvičov plnených pomaličky pečenou bravčovinou, a ak by ste mali chuť na niečo iné, pustíme sa rovno do malinového kukuričného chleba.“

Braeden ešte raz pohľadom preletel les, potom sa pobral za pánom Thornom.

Serafína zúfalo túžila dať Braedenovi najavo, že je tam a nič sa jej nestalo. Keby bola iný typ dievčaťa, pri odchode by mu bola nechala nejaký talizman, predmet, ktorý by ich spájal – možno strieborný medailón, čipkovanú vreckovku alebo prívesok zo svojho náramku. Ibaže bola neskrotná a nič také nevlastnila.

Keď sa muži s úľavou zhromaždili okolo Braedena a tešili sa, že ho našli, Serafína si všimla, ako pán Rostonov, bradatý a zavalitý ruský veľvyslanec, odstúpil od ostatných a stál sám na kraji cesty. Braeden jej povedal, že pán Rostonov nevie dobre po anglicky. Úbohý chlap bol uslzený a díval sa do lesa, akoby uvažoval, či jeho drahú Anastasiu nezavraždilo čosi, čo číha v tieňoch. Vytiahol vreckovku, utrel si oči a vyfúkal nos. Braeden tvrdil, že pán Rostonov a jeho dcéra sa v Biltmore plánovali zdržať len niekoľko dní a potom mali ísť späť do Ruska, aby boli na Vianoce so svojou rodinou. Keď však Anastasia zmizla, nikam neodcestoval a neprestajne ju hľadal. Pán Rostonov nezniesol pomyslenie, že by sa mal vrátiť k žene bez dcéry. Niektorí muži z hlúčika pri kočoch podišli k pánu Crankshodovi, ktorý bol stále rozladený z incidentu so psom, a poďakovali mu za to, že pátraciu skupinu doviedol k Braedenovi. Pri pohľade na to, aký je vysmiaty a úlisný, v Serafíne vzkypel hnev. O čo tomu chlapovi ide? Kam sa podel, keď ich napadol muž v čiernom plášti? Pracuje preňho? Alebo to je on?

Aj na pána Vanderbilta sa dívala s podozrením. Nepáčilo sa jej, aký prísny bol k Braedenovi, ba ani to, že mu prikazoval, čo má či nemá robiť a ako by sa mal cítiť. Netušil, čím si jeho synovec prešiel. Nepočúval ho o nič viac než tatko ju. Navyše sa jej zdalo, že akosi prirýchlo uveril historke pána Crankshoda o banditoch.

Braeden vravel, že teta a strýko ho poslali preč tajne, preto o jeho ceste vedelo tak málo ľudí. Spomenul aj to, že strýko dôveruje pánu Crankshodovi. Azda v tom idú spolu?

Snažila sa to dôkladne rozobrať. Naozaj by pán Vanderbilt mohol byť mužom v čiernom plášti? Má nejaké hrôzostrašné nutkanie pohltiť všetky deti v Biltmore?

Po tom, čo muži odstránili z cesty druhý strom, tí, ktorí nepokračovali v pátraní po Nolanovi, nastúpili naspäť do kočov. Pohoniči sa pustili do neľahkej úlohy a na obmedzenom priestore, ktorý im poskytovala uzučká cesta, začali obracať koče, aby mohli zamieriť k sídlu.

„Chcem, aby si šiel v mojom koči, Braeden,“ povedal pán Vanderbilt. „Povedie ho pán Crankshod.“

„Dobre,“ ozval sa chlapec, „chápem, ale aj moje kone musíme priviesť domov.“ Tie síce boli zapriahnuté, no nemali pohoniča.

„Postarám sa o to,“ ponúkol sa pán Thorne a hneď k nim podišiel. Keď ho oňuchali, jemne ich potľapkal po hlavách, vzápätí si sadol na prázdne miesto kočiša a schytil opraty.

Serafína videla, ako sa Braeden usmial. Odľahlo mu, že pán Thorne mu je ochotný pomôcť, ale jej to pripadalo trochu čudné. Veľa džentlmenov vie výborne jazdiť, iba zopár z nich však má skúsenosti s riadením koča, lebo to robia paholci.

Pán Bendel, ktorý sedel na svojom plnokrvníkovi, priklusal k pánu Thornovi. „Pozrimeže, Thorne. Našli ste si východisko z núdze, keby ste niekedy náhodou prišli o majetok.“

„Najprv ho musím získať, aby som oň mohol prísť,“ vyhlásil skromne pán Thorne.

Obaja džentlmeni sa zasmiali, no potom pán Bendel zvážnel. Končekom prsta nadvihol klobúk, čím sa rozlúčil s pánmi Thornom i Vanderbiltom, a pripojil sa k pátracej skupine pozostávajúcej z poltucta jazdcov, ktorí sa vydali hľadať Nolana.

„S večerou na mňa nečakajte,“ zakričal pán Bendel priateľom, keď cválal preč s ostatnými.

Čoskoro boli všetky koče v pohybe a smerovali späť domov.

Serafína zúfalo túžila ísť s nimi, ale vedela, že nemôže. Naďalej sa ukrývala v kroví. Musela potlačiť paniku zo strachu, že zostala opustená a nikdy nenájde cestu z lesa do Biltmoru. Navyše už teraz jej chýbala Braedenova spoločnosť. Kým pohľadom sledovala vzďaľujúce sa koče, v duchu si povedala: Maj sa, kamarát. Hádam si myslel to isté.

Keď však koče zmizli, v rukách i nohách jej prúdila zvláštna energia. Mala by mať strach z toho, že je sama v lese. Celý život ju varovali, aby sa mu vyhýbala, no predsa sa tu ocitla. Bola ďaleko od Biltmoru, kdesi medzi stromami, a naokolo nebolo ani živej duše. Vtom jej skrsol v hlave nápad. Rozhodla sa, že ho uskutoční. Len dúfala, že pri tom nezablúdi. Alebo nepríde o život.

Vkročila na prázdnu cestu a zadívala sa, kam až vedie. Zmocnil sa jej zvláštny pocit. Bola tak ďaleko od tatka, od Biltmoru a tamojšieho ruchu. Sčasti očakávala, že vybuchne do plaču, rozbehne sa za kočmi a bude nariekať: Počkajte! Počkajte! Zabudli ste na mňa!

Nespravila to však. Pripadalo jej to ako prejav dospelosti.

Slnko už bolo vysoko a stromy zaplavovalo nežným teplým svetlom. Vtáky spievali. Povieval jemný vánok. Napokon to tam nebolo až také zlé.

No potom sa zahľadela na dlhú cestu, ktorá sa kľukatila pomedzi stromy, a spomenula si, že je vyše sedemnásť kilometrov od domova.

„Pokúsim sa vrátiť na večeru, tatko,“ povedala, hoci pri tom pocítila štipku neistoty. Vykročila vpred, ale nezamierila domov. Teda nie priamo.

Zdalo sa, že muž v čiernom plášti pozná les veľmi dobre, a pamätala si na historky o nezvestných ľuďoch. Do mysle sa jej vkrádalo podozrenie, že nejakým spôsobom môže byť spojený s opustenou dedinou, o ktorej počula. Zaumienila si, že ju nájde a preskúma, či sa tam nenachádzajú nejaké stopy. Prečo by toľkí ľudia opustili domovy a odišli odtiaľ?

Sčasti ju znepokojovalo, že sa má ponoriť do lesného šera a odhaliť záhadný svet. Lákal ju nielen preto, lebo tatko jej tam zakazoval vkročiť. Dôvodom bola aj chúlostivá skutočnosť, ktorú jej prezradil: narodila sa tu.

Rozhodla sa, že prejde kúsok cesty a poobzerá sa po okolí. Možno zbadá starú tabuľku, ktorá ju nasmeruje k opustenej dedine, alebo stretne pocestného, ktorý jej vysvetlí, ako sa tam dostane. V každom prípade mala pocit, že ju nájde ľahko.

Kým kráčala, myšlienky jej zaleteli k tatkovi. Priala si, aby mu nejako mohla poslať odkaz. Istotne zomiera od strachu, najmä keď sa teraz šíria tie príšerné historky o miznúcich deťoch. Bola zvedavá, či už opravil dynamo.

Vytváralo to, čo v noci každý okrem nej tak zúfalo potrebuje: svetlo. Kto by už len úmyselne poškodil elektrický generátor? A kto by vôbec tušil, ako čosi také urobiť? Jej tatko je jediný človek v celom sídle, ktorý vie, ako funguje. Vlastne možno ešte George Vanderbilt, keby si to naštudoval v niektorej z kníh vo svojej knižnici.

Uvažovala o tom, aké je zaujímavé, že každý má nejaký výnimočný talent alebo schopnosť, čosi, k čomu ho prirodzene ťahá, je v tom dobrý a roky sa ďalej zdokonaľuje. Nik neovláda všetko. Niečo také nie je možné. Nedá sa to stihnúť. No predsa len všetci niečo vedia. A každý je trochu iný. Niektorí ľudia sa venujú jednej činnosti. Iní zasa ďalšej. Podnietilo to v nej myšlienku, že Boh to možno úmyselne zariadil tak, aby sa navzájom dopĺňali – ako kúsky skladačky.

Stále ju ohromovala predstava, ako jej veľký tatko, opravár vlakov, vynáša z lesa novorodeniatko a roky sa oň stará. Doteraz jej nikdy nenapadlo, že by mohla patriť niekam inam než do suterénu k tatkovi. Zrazu však mala plnú hlavu otázok a myšlienok. Túžila sa vrátiť domov, ale keď kráčala po ceste, celkom ju tešilo, že je slobodná a sama. Mohla by sa vybrať kamkoľvek.

Asi hodinu nevidela ani živú dušu. Ponad ňu sa preháňali iba sojky chocholaté a sýkorky, obďaleč sa dohováralo zopár veveričiek a cez cestu popred ňu prebehla norka, akoby jej šlo o život. Už si nebola istá, či ide správne, no usúdila, že ak zostane na ceste, nemôže zablúdiť.

Potom došla na rázcestie, kde sa jej ponúkali tri chodníčky.

Ten naľavo bol najširší a vyzeral najschodnejší. Štvornožky preskúmala kamenistú pôdu. Bolo to ťažké rozlíšiť, ale mala dojem, že vidí stopy po kolesách koča. Prostredný chodník bol takisto široký a priechodný, kde-tu v zemi badala jamky, ktoré tam možno ostali po kopytách koní. Oba mohli viesť do Biltmoru.

Len tretí bol iný. Ani sa nedal nazvať chodníkom, hoci ním možno kedysi bol. Križovali ho dve staré hnijúce jedle, ktoré spadli tak, že vytvorili písmeno X. Boli husto obrastené jedovatým viničom a ďalšími popínavými rastlinami, ktoré akoby spadnuté stromy škrtili. Očividne tadiaľ roky nešiel koč ani jazdec na koni. Serafína si nebola istá, či by tade prenikol chodec.

Nevidela nijakú tabuľku alebo značku, z ktorej by sa niečo dozvedela, no zdalo sa jej, že taká stará zarastená cestička by mohla viesť do opustenej dediny. Práve stav chodníka ju možno odrezal od sveta. Prípadne si ho les vzal späť, keď z dediny zmizli ľudia. V každom prípade, ak mala nejakú nádej rozlúsknuť záhadu muža v čiernom plášti, potrebovala stopy a informácie. Odkiaľ pochádza? Aký je jeho príbeh? Akým spôsobom ho môže zastaviť?

Jedovatý brečtan na ňu nikdy nepôsobil ako na ostatných ľudí, ale napriek tomu cez húštinu popínavých rastlín a tŕnia liezla opatrne. Za dvoma skríženými stromami vošla do krovia plného spráchnivených mŕtvych pahýľov, kde pôdu pokrývali kamene ostré ako britvy. Úzky zarastený chodník sa stáčal, kľukatil a strmhlav klesal do skalnatej rokliny, takže nevidela, čo leží pred ňou.

Keď sa zadívala na tmavú cestičku, po chrbte jej prebehli zimomriavky. Nemala potuchy, kam ju zavedie, no pustila sa vpred.

10

erafína chvíľu kráčala po tienistom chodníčku, preliezala spadnuté stromy a predierala sa cez odporné húštiny, až došla k ďalšiemu rázcestiu.

Kým sa snažila prísť na to, kadiaľ sa vybrať, v konároch začula akýsi šuchot. Ten zvuk jej pripadal tajomný, nadpozemský. Pomyslela si, že to je možno iba vietor, ale keď zbystrila sluch, takmer akoby k nej z diaľky doliehala vrava a výskot hrajúcich sa detí.

Naokolo neboli nijaké záchytné body, ktorými by sa mohla dať viesť, preto sa rozhodla, že pôjde za zvukmi a zistí, čo tam je. Ak by natrafila na nejaký dom, jeho obyvatelia by jej hádam ukázali správnu cestu.

Onedlho prešla prudkú zákrutu, po ktorej sa chodník zvažoval do strmej rokliny obrastenej papradím. Potom znova stúpal a ďalej sa vinul pomedzi velikánske skaly pokryté machom a staré stromy skrútené od vetra a staroby. Korene drevín zúfalo túžili po hline, a tak sa držali skál ako obrovské ruky, ktorých masívne prsty sa vnárali do pôdy pod nimi.

Vyzerá to tu fakt hrôzostrašne, prebleslo jej hlavou, no nezastavila sa. Odhodlane pokračovala v ceste.

Zatiaľ čo normálne stromy sa ťahali za slnečným svetlom, tieto mali ohnuté a pokrivené konáre, akoby sa poskrúcali od trýznivej bolesti. Mnohé z nich už odumreli, boli holé, scvrkli sa od choroby či inej smrtiacej sily, hoci zatiaľ stáli. No ešte viac ich ležalo na zemi – všetky boli mŕtve a popadali na seba, akoby ich vyvrátil nejaký obor.

Kým kráčala, z pôdy pokrytej listami sa zdvihla hmla, všetko naokolo zahalila svojím závojom a zakryla jej výhľad.

Super. Ak nič neuvidím, určite sa stratím…

Zvrtla sa a chcela sa vrátiť k poslednému rázcestiu, ale hmla tak zhustla, že sa vôbec nemohla zorientovať. Usilovala sa ovládnuť strach. Cítila však, ako v nej narastá panika. Zalapala po dychu. Hmla ju obklopila zo všetkých strán, takže úplne stratila prehľad o tom, kde je a kam má ísť. Pomaly si uvedomovala, že to bola obrovská chyba, keď zišla z hlavného chodníka. Len pokoj, povedala si v duchu. Premysli si to… Nájdi cestu domov…

Vtom sa potkla o akúsi hrudu a spadla na zem. Tvár a ruky sa jej dotkli čohosi vlhkého a slizkého. Bolo to zahrabané v lístí. Keď zbadala skrvavenú zdochlinu jeleňa alebo iného veľkého zvieraťa, vyrazilo jej dych. Už nebol celý. Vnútornosti mu vytrhli. Chýbala mu hlava a zadné nohy, no podľa toho, čo z neho ostalo, si ho sem zrejme ktosi úmyselne skryl.

Len čo vstala, naplo ju. Mazľavé ruky si utrela do kôry stromu a šla ďalej. Zúfalo sa snažila nájsť cestu.

Keď pred sebou začula hlasy, skrsla v nej nádej. Rýchlo sa za nimi vydala. Hádam sú to pocestní, pomyslela si. Možno je tam poľovnícka chata.

Vzápätí však zastala ako prikovaná. Boli to tie isté záhadné zvuky, ktoré už počula, ale tentoraz oveľa bližšie. Pripomínali prenikavé chrapľavé výkriky, no zdali sa jej zvláštne. Akoby boli ľudské alebo patrili tajomným deťom, ktoré sa hrajú a behajú po lese. Premkol ju strach. Nohy aj ruky jej brneli od nervozity. Zvuky sa šírili nad ňou i všade naokolo, ibaže stále nikoho nevidela.

„Ukážte sa!“ vyhŕkla.

Čosi jej presvišťalo okolo pleca. Hneď sa obrátila a skrčila k zemi, aby sa bránila. Prudký závan vzduchu jej nahnal husiu kožu. Ponad hlavu jej preletelo čosi čierne a pristálo to na strome.

Poobzerala sa. A zrazu ich zbadala. Najprv jedného, potom ďalšieho. Obkolesovali ju. Chrapľavé škriekanie vydával hlúčik trinástich havranov, ktoré sa pohybovali pomedzi konáre a volali na seba vo svojej starodávnej reči. Nezhovárali sa však len medzi sebou – hľadeli na ňu, preháňali sa okolo nej a usilovali sa s ňou komunikovať. Vtom akoby ich rozčúlilo, že im nerozumie, a tak sa na ňu niekoľkí začali vrhať s vystrčenými pazúrmi. Napádali ju alebo ju pred niečím varovali. Netušila, čo to znamená.

„Nechajte ma na pokoji!“ skríkla. Rukami si zakryla hlavu a rozbehla sa preč, aby im unikla. Skočila do húštiny, kam veľké vtáky nemohli vletieť. Utekala ďalej, poháňal ju strach.

Keď konečne zastala a lapala po vzduchu, obzrela sa v snahe zistiť, či ju ešte prenasledujú. Uvedomila si, že stojí na niečom tvrdom a ploskom. Zadívala sa dolu a uvidela dlhý rovný okraj sivého kameňa. Čo teraz? vŕtalo jej v hlave.

Bol napoly zahrabaný, ale kľakla si a očistila ho od špiny a listov. Pod nánosmi sa ukrývala plochá hladká žula.

Serafína si prečítala slová, ktoré do nej ktosi vyryl hranatými písmenami:

TU LEŽÍ KRV, A TAK JEJ POKOJ DAJ,

DRŽ JAZYK ZA ZUBAMI A NEFŇUKAJ.

Cítila, že ju oblial studený pot. Porozhliadala sa dookola. O pár desiatok centimetrov bol ďalší ploský sivý kameň. Odhrnula krovie a pozrela si napísaný text:

ĽAHNI SI SEM, NEBUDE TO MÁRNA SNAHA.

SPOLOČNE ZABIJEME MÔJHO VRAHA.

CLOVEN SMITH 1797 – 1843

Fajn, toto miesto sa mi ani trochu nepáči. Sú to hroby…

Vlhké prsty si utrela do košele, potom sa presunula o niekoľko krokov a pod lesným podrastom našla ďalšie hroby. Zdalo sa, že cintorín nemá konca. Hroby ležali všade, kam len oko dovidelo, a väčšinu z nich obrastali popínavé rastliny a stromy.

Veľa náhrobkov bolo tak blízko seba, že pod nimi ani nemohli byť mŕtvoly – presne ako rozprávali príbehy, ktoré počula. Akoby zmizlo množstvo ľudí, no telá sa nikdy nenašli a iba kamene pripomínali ich stratu.

Keď však zašla až do najstarších častí opusteného cintorína, zbadala kopčeky hliny, kde bol určite niekto pochovaný, a prázdne vykopané jamy, ktoré vzbudzovali dojem, že z nich buď ktosi ukradol rakvy, alebo odtiaľ mŕtvi povyliezali sami.

Sťažka preglgla a snažila sa nezastavovať, hoci sa jej triasli ruky i nohy.

Vrstvy hliny miestami vyzerali odhrnuté, takže rozbité a hnijúce truhly boli vystavené vzduchu. Niektoré trčali zo zeme alebo sa zamotali medzi pokrútené korene stromov. Kráčala ďalej a čítala nápisy na kameňoch. Bola tam kopa starých i mladých ľudí, bratov a sestier, priateľov aj nepriateľov, manželských párov.

Počula historky o tomto starom cintoríne so stovkami náhrobných kameňov, hoci už nežil nik, kto by si pamätal, ako zosnulých pochovali. Veľa obyvateľov z hôr sa čudovalo, odkiaľ pochádzali mŕtvi z cintorína. Zdalo sa, že za krátky čas vymreli celé rodiny.

Ľudia z hôr ho už vraj nepoužívali, lebo ak tu človek pochoval svojich milovaných, nemal istotu, že ostanú v zemi. Rakvy sa v nestabilnej pôde posúvali. Telá sa strácali. Zosnulých videli, ako sa túlajú po svojich starých domovoch a po uliciach, akoby si hľadali pokojné miesto na odpočinok.

Šuškalo sa aj o ľuďoch, ktorí nadobudli podobu divých zvierat, o čarodejníkoch a bosorkách s nevídanou mocou a hrozivých zohyzdených tvoroch, čo sa motali po lese.

Odrazu Serafína natrafila na dve kôpky hliny, ktoré ležali tak blízko seba, akoby tvorili jeden hrob. Podľa náhrobku v ňom boli dve mladé sestry:

TU JE NAŠA KRÁSNA TMAVÁ POSTEĽ V STREDE LESA.

POĎ, PRIPOJ SA K NÁM A STRETNEME SA.

MARY HEMLOCKOVÁ A MARGARET HEMLOCKOVÁ

1782 – 1791

ODPOČÍVAJTE V POKOJI A NEVRACAJTE SA

Keď si prečítala slová nevracajte sa, po zátylku jej prebehli zimomriavky. Čo je toto za čudné miesto?

Vydala sa hľadať starú dedinu, ale našla cintorín. Mala pocit, že nič iné po nej nezostalo.

Pri chôdzi jej pod nohami šušťalo suché jesenné lístie. Na zemi medzi náhrobnými kameňmi ležali konáre, ktoré pripomínali scvrknuté prsty mŕtvol. Veľa pomníkov sa prevrátilo a rozbilo na kúsky, ďalšie sa zasa zosunuli hlboko do hliny. Zopár náhrobkov ešte stálo. Ich ozdobné špičky či kríže sa týčili do výšky niekoľko desiatok centimetrov. Boli tak husto pokryté čiernym a zeleným machom a obrastené popínavými rastlinami, že sa takmer nedali rozoznať od zúboženého okolitého lesa.

Prečítala si ďalší nápis:

SMRŤ JE DLH, KTORÝ SPLÁCAME PRÍRODE, KEĎ TREBA,

JA SOM HO UŽ SPLATIL A ČAKÁ TO AJ TEBA.

V inej časti zasa objavila niekoľko radov krížov za sebou. Stará vyblednutá pamätná tabuľa vysvetľovala, že ich je šesťdesiatšesť a označujú hroby celej roty vojakov Konfederácie, ktorých našli mŕtvych, hoci nebojovali v nijakej bitke.

Trochu ďalej Serafína natrafila na rúbanisko, malú čistinu medzi stromami, kde napodiv nerástli kríky, popínavé rastliny či iný porast. Túto oblasť cintorína ako jedinú nezarastalo nič, bola tam len dokonale zelená tráva. Uprostred stála kamenná socha ženskej podoby anjela s krídlami. Ešte zvláštnejšie však bolo, že aj keď čistinku obklopovala hmla, vnútri po nej nebolo ani stopy. Cez opar prenikali slnečné lúče a na tvár, vlasy i krídla anjela vrhali jemné svetlo.

„Tá je krásna,“ povedala Serafína. Podišla bližšie a prečítala si, čo bolo vyryté na podstavci sochy:

NÁŠ CHARAKTER SA NEFORMUJE NA PRAHU

VYHRATÝCH ČI PREHRATÝCH BITIEK, ALE BOJOV, NA KTORÉ NAZBIERAME ODVAHU.

Serafína sa pozrela na anjela a skúmala ho. Socha bola posiata zelenými a čiernymi škvrnami, ktoré tvorili vrstvy machu a lišajníka. Na jej nádhernej tvári a dlhých šatách sa podpísalo posledných sto rokov a pokrývali ich temné šmuhy. Zdalo sa, že po lícach jej stekajú tmavé slzy, akoby zažila veľký žiaľ. Odhodlane však rozprestierala krídla a hlavu mala zdvihnutú, akoby hrôzostrašným revom chcela povolať okolostojacich do veľkého boja. Lenže do akého? nešlo do hlavy Serafíne. Socha držala v pravej ruke meč. Bola kamenná, no zbraň vyzerala ako z ocele a kov sa leskol, akoby na ňom čas nezanechal nijaké stopy. Serafína, ktorá horela zvedavosťou, sa pomaly načiahla a dotkla sa okraja čepele. Zalapala po dychu a rýchlo stiahla ruku, ale z prsta jej už kvapkala krv. Hrana bola ostrá ako britva.

Vtom čosi upútalo jej pozornosť. Pocítila nával strachu. Svaly sa jej napli a pripravila sa na útek. Na kraji čistinky sa zvalil náhrobok. Bolo to presne na mieste, kde spadla stará skrútená vŕba, ktorej vyvrátené korene vytvárali malú jaskyňu. Mala dojem, že sa tam mihol akýsi tieň, hoci si tým nebola istá.

Vzápätí však zistila, že sa nemýli.

Pri starom hrobe sa niečo hýbalo.

11

erafína si musela pripomenúť, aby dýchala a zostala pokojná. Cítila, ako jej zviera hruď a dych má čoraz trhanejší. Chcela sa zvrtnúť a utiecť, ale zostala na mieste a zbystrila zrak. Nedokázala premôcť zvedavosť.

Potichučky sa zakrádala cez cintorín, aby lepšie videla.

Bála sa, že z hrobu vylieza mŕtvola. Predstavovala si, ako sa jej hnijúce biele ruky vyhrabávajú z hliny, až sa dostanú spod zeme. No len čo prešla bližšie, uvedomila si, že to nie je mŕtve telo, ale, naopak, živý tvor.

Bol to akýsi druh divej mačky so žltohnedou srsťou s čiernymi škvrnami a fliačikmi a s dlhým chvostom. Trvalo jej zopár sekúnd, kým rozpoznala, že je to mláďa pumy.

Odrazu sa tam zjavilo aj druhé. Naťahovali sa a chniapali po sebe labkami. Hrali sa a váľali, mňaukali, skuvíňali a navzájom sa capkali. Mali najrozkošnejšie žlté tváričky s čiernymi prúžkami a bodkami a dlhé biele mačacie fúzy.

Serafína s úsmevom pozorovala, ako sa zabávajú na jasnozelenej tráve čistinky s kamenným anjelom, zaliatej slnkom. Strach, ktorý cítila pred chvíľou, z nej začínal vyprchávať. Zbožňovala mačiatka.

Čupla si a podišla trochu bližšie. Jedno z mláďat ju zbadalo. Nastražilo ušká, uprelo na ňu oči a skúmalo ju. Myslela si, že bojazlivo utečie. Nič také však nespravilo. Tlmene zamňaučalo a vybralo sa k nej, akoby nemalo najmenšie obavy.

Natiahla ruku a ani ňou nepohla. Odvážne mláďatko spomalilo, no nezastalo. Celý čas ju sledovalo a pozvoľna sa blížilo. Keď bolo pri nej, oňuchalo jej prsty a bokom papule sa jej šuchlo o dlaň. Serafína sa usmiala, takmer sa rozchichotala – tešilo ju, že sa nevyplašilo.

Sadla si do trávy, mláďa jej vyliezlo do lona a hralo sa tak, že jej škrabkalo prsty. Vzala ho do náručia a jeho teplé huňaté telíčko si privinula na hruď. Bola rada, že má pri sebe niekoho, kto ju na smrť nevydesil. Pritmolilo sa k nej aj druhé mláďa a onedlho sa už maznala s oboma. Potácali a gúľali sa okolo nej, obtierali sa o ňu a priadli.

„Čo tu vy dvaja sladkí drobčekovia robíte?“ opýtala sa. Po tom, čím všetkým si prešla, jej bolo viac než príjemné, ako ju roztomilé zvieratká prijali. Cítila sa, akoby ju niekto vítal doma.

Čoskoro už šantili po čistinke. Serafína ich naháňala, predstierala, že ich tľapká labkou a potom chytali ony ju. Lozila s nimi štvornožky. Jedno z mláďat odbehlo za podstavec kamenného anjela. Obišlo ho a vykuklo z druhej strany, pričom zažmurkalo tmavými očkami, akoby na ňu striehlo. Vzápätí samopašne vytrielilo a utekalo bokom s nahrbeným chrbtom. Predviedlo zdanlivý útok a vrhlo sa na Serafínu. Nato sa k nemu pripojilo aj druhé, ťahalo ju za nohy i ruky a usilovalo sa ju zvaliť. Čoskoro sa všetci naťahovali a vrčali. Rozkošný mačiatkovský výpad ju rozosmial.

Jej hlasný smiech sa niesol hmlistým lesom.

Serafína sa však ďalej hrala a zápasila s mláďatkami. Zaplavila ju čistá detská radosť, akú už dlho nezažila, a nič iné si nevšímala.

No potom vycítila veľké bezprostredné nebezpečenstvo a obzrela sa. Z hmly sa na ňu čosi rútilo. Najprv sa jej zdalo, že sa to vznáša ako duch, ale hneď pochopila, že to nie je prízrak.

Rýchlo to bežalo priamo k nej.

Premkla ju hrôza, keď si uvedomila, že neodhadla situáciu. Vyvádzala s mláďatkami a bola to poriadna chyba. Práve sa na ňu totiž vrhla ich dospelá mama. Puma by ju pokojne zabila, aby ochránila svoje malé.

Strach Serafínu popohnal do pohybu. Samica na ňu skočila s vystrčenými pazúrmi a vycerenými zubami. Serafíne bolo jasné, že zomrie, no pokúsila sa prikrčiť. Útok pumy však bol taký prudký, že ju zrazil na zem. So zlostným zvieraťom sa v klbku skotúľali po tráve. Zápasili, vrčali, syčali, ukazovali zuby a oháňali sa pazúrmi.

Serafína bojovala zo všetkých síl. Ešte nikdy nestála zoči-voči takému fyzicky silnému súperovi. Tušila, že sa nemá ako ubrániť. V porovnaní s divokou šelmou bola iba mačiatkom. Mala jedinú nádej – čo najrýchlejšie uniknúť. Kopala a oháňala sa päsťami. Zasiahla samicu palicou a celý čas vrešťala.

Keď sa ju puma snažila pohrýzť do krku a zasadiť jej smrteľný úder, Serafína ju oboma rukami udrela do tváre, poškriabala jej oči a zúrivo sa mykala. Jej útok rozrušil veľkú mačku natoľko, že sa stihla vyslobodiť. Nato vyskočila a rozbehla sa preč ako zbitý pes.

Samica ju prenasledovala, ale Serafínu tak poháňal strach, že šprintovala neuveriteľnou rýchlosťou. Vkĺzla do hustého krovia ako veverička a utekala ďalej. Vôbec sa nezastavovala, až napokon v celej hrudi cítila prenikavú bolesť.

Prešla na druhú stranu kamenistého potoka, potom sa predrala cez bujný porast borovíc a vzápätí sa vrhla do húštiny plnej pichľavých bodliakov a černíc. Štverala sa na kopce, preliezala skaly a bežala tak ďaleko, ako len vládala.

Nakoniec sa vyčerpaná schúlila pod krík ako zajac a zbystrila sluch, aby zistila, či nezačuje svoju prenasledovateľku. Nezachytila však nijaké zvuky.

Predpokladala, že samicu uspokojilo, keď votrelkyňu zahnala, a pobrala sa naspäť k mláďatám. Predstavila si, ako ich mama puma vyhreší za to, že sa hrali s cudzou osobou, a zlostne ich postrčí do nory za koreňmi vyvráteného stromu.

Doráňaná Serafína lapala po vzduchu, no odhodlane pokračovala v ceste cez les. Bola totiž rozhodnutá, že cintorín aj samicinu noru chce nechať čo najďalej za sebou. Zaprisahala sa, že už nikdy sa na to hrôzostrašné miesto nevráti.

Keď konečne na okamih zastala, aby chytila dych, poobzerala sa. Všetko naokolo jej pripadalo neznáme. V tej chvíli si uvedomila, že sa beznádejne stratila.

12

erafína šla ďalej a onedlho zistila, že kráča pozdĺž okraja skalnatého horského hrebeňa obrasteného stromami. Zdalo sa, že pri svojom bezhlavom úteku vybehla do polovice kopca.

Napokon vysilená zastala, aby si oddýchla a skontrolovala si rany. Oblečenie mala roztrhané. Kúsok motúza, ktorým si okolo pása zväzovala tatkovu košeľu, bol preč. Na rukách a nohách mala škrabance od pazúrov. Trešťala jej hlava. Na hrudi sa jej vynímalo niekoľko stôp po zuboch. Puma ju dosť doriadila, ale nebolo to až také zlé, ako očakávala.

Tá bolesť nie je príjemná, no prežijem to , pomyslela si. Teda ak trafím domov . Predpokladala, že les nemôže byť taký hrozný, ako jej opisoval tatko. Ukázalo sa však, že je ešte temnejší a nebezpečnejší. Po tom, čo všetko videla, mala pocit, že ďalšiu noc na tomto mieste by nezvládla. Ibaže od domu ju delili ešte kilometre. Uviazla na kraji hrebeňa a nevedela, ktorým smerom sa pustiť.

Zahľadela sa na tmavú zamračenú oblohu a usilovala sa nájsť slnko. Potom sa porozhliadala po okolí a pátrala po akýchkoľvek záchytných a orientačných bodoch. No bez kompasu a mapy nemala ani potuchy, kde sa nachádza Biltmore. Ako si má byť istá, či ide správne?

Bolo jej už dosť chladno, keď začalo pršať.

„Skvelé,“ povedala si. Nato sa pozrela hore a zakričala: „Vďaka! Je to od teba veľmi milé, hlúpa obloha!“

Nerada mokla. Ocitla sa na príšernom mieste. Chcela sa dostať domov. Veľmi jej chýbal tatko. Túžila po pohári mlieka, kúsku smaženého sumca, po teplom ohníku, na ktorom si varili v dielni, a po suchej pohodlnej posteli za bojlerom. Ešte včera sa šikovne zakrádala po plyšových kobercoch elegantných miestností v Biltmore, a dnes trčí v studenom, vlhkom, idiotskom daždivom svete.

Keď sa spustil lejak, snažila sa skryť pod mohutné konáre borovice, ale nepomohlo to. Veľké kvapky, ktoré jej dopadali na premočenú hlavu a krk, v nej prehlbovali skľúčenosť. Po skalnatej pôde pod ňou prúdili potoky vody. Zmoknutá a zablatená sa pritisla ku kmeňu – zľakla sa, že sa pošmykne a zletí strmým svahom. Najradšej by bola, keby tatko vzal rebrík a zachránil ju, ako keď bola malá. Vedela však, že ani netuší, kde ju má hľadať.

Ako tak sledovala tečúce pramienky, čosi jej zišlo na um.

Voda steká dolu. Do rieky.

Šla po okraji hrebeňa, lebo to pre ňu bolo najjednoduchšie, no teraz jej napadlo niečo iné. Čo keby zliezla najstrmším svahom hory a kmene a konáre rododendronov pri tom využívala ako rebrík? Zišla by oveľa rýchlejšie.

Podišla bližšie k okraju a váhavo vykukla ponad útes. Čakala ju dlhá cesta, ale schytila prvý konár, aby zistila, či ju udrží. Odrazu sa jej noha pokĺzla na vlhkom lístí, prsty sa jej zošmykli z konára a skotúľala sa po svahu.

Pocit, ktorý ju okamžite zaplavil pri voľnom páde, vnímala každou bunkou svojho tela. Letela dolu a vrieskala. Pokúšala sa narovnať a natiahnuť sa za niektorým kríkom, aby sa zastavila. Narazila však do kmeňa a nemohla nabrať dych. Hodilo ju do jednej strany, vzápätí do druhej, no ďalej sa gúľala dolu svahom. Nato ju trafil konár, otočilo ju a naletela na kameň. Znova zmenila smer. Nezastaviteľne sa rútila dolu. Padala a padala a strhávala so sebou lavínu jesenného lístia. Vďaka vetru, ktorý jej v tej rýchlosti ošľahával tvár, mala dojem, že letí, ale vtom vpálila do ďalšieho stromu. Náraz bol taký prudký, až sa jej z hrude vydral bolestný ston. Prekopŕcla sa a kotúľala, až kým napokon bez dychu a celá dobitá nepristála na dne rokliny.

Niekoľko sekúnd zostala ležať, lebo sa nedokázala pohnúť. Celé telo ju bolelo. Bola doráňaná, dotlčená a dodriapaná.

„Nuž, aj to je jeden zo spôsobov, ako sa dostať dolu,“ zahundrala.

Keď sa jej konečne podarilo pozviechať, otrepala sa a krivkajúc sa pohla ďalej.

Šla popri potôčiku, ktorý stekal do riečky. Bola smädná, a tak si k nemu ľahla a nachlípala sa čistej horskej vody ako zviera.

Potôčik ju doviedol k vodopádu, z ktorého sa voda s hukotom valila do jazera asi deväť metrov pod ním.

Má tento vodopád názov? vŕtalo jej v hlave. Keby ho poznala, možno by jej to pomohlo zorientovať sa a mala by väčšiu šancu nájsť cestu domov. Aká je to rieka?

Potom si však uvedomila, že nezáleží na tom, kde presne sa nachádza. Rieka predsa nie je nehybná. Stále tečie. Spomenula si na niečo, čo ju naučil tatko. Všetky rieky v týchto horách sa vinú náročným kľukatým terénom, no v konečnom dôsledku tečú jedným smerom – k mohutnej French Broad River.

Pohorie Blue Ridge Mountains patrí k najstarším na svete. Tá rieka tu je už milióny rokov a pomáhala ho formovať do dnešnej podoby. Čo je najdôležitejšie, Serafína vedela, že French Broad River preteká aj cez pozemky Biltmoru hneď vedľa sídla. Rieka ju zavedie domov.

Zliezla po vlhkých, šmykľavých skalách na kraji vodopádu a vydala sa pozdĺž skalnatého brehu. Teraz si už bola istá, ktorým smerom má ísť, preto kráčala najrýchlejšie, ako len vládala. Musí sa dostať k tatkovi – bolo jej jasné, že sa o ňu príšerne bojí – a chce vidieť Braedena. Uvažovala, či to má vnímať tak, že ho opustila, keď sa odkradla do lesa, alebo opustil on ju, lebo sa odviezol domov v strýkovom koči. V každom prípade sa však rozdelili a zvieralo jej z toho žalúdok. Čím viac času prešlo, tým zmiešanejšie mala pocity. Je Braeden jej ozajstný priateľ, či si to iba namýšľa, ako keď za kamaráta pokladala majordómovho pomocníka, ktorý sa pri nej zastavil a vyjedol jej sušienky? Azda celý život len predstierala, že sa s niekým priatelí, alebo to je tentoraz pravda?

S Braedenom sa poznali krátko, ale zaplavili ju spomienky na spoločne strávené chvíle. Človeku ako ona sa zdalo, že sa kamarátia odjakživa. Pripomínala vyhladované zviera, ktoré zhltlo zvyšky a myslelo si, že zožralo plnohodnotné jedlo. Nemala potuchy, či mu chýba tak ako on jej.

Celé hodiny kráčala popri rieke, až kým sa nevliala do inej, širšej a plytšej. Dúfala, že to je French Broad River, no nevedela to naisto. Hlavne sa už chcela dostať domov.

Keď slnko na západe pomaly zašlo za stromy, usilovala sa zrýchliť tempo. Nechcela zostať v lese ďalšiu noc. Určite sa tadiaľ znova začne zakrádať puma, muž v čiernom plášti alebo iní démoni, ktorí môžu vyliezť z cintorína. Jej snaha však bola márna. Slnko zapadlo, vtáky a zvuky, ktoré sa tam rozliehali vo dne, utíchli a stromy zahalila tma ako čierny olej.

Bola vyčerpaná, a tak zastala, aby nabrala dych a trošičku si oddýchla. Vedela, že je nebezpečné zdržiavať sa na otvorenom priestranstve. Keďže bola premočená a celá sa chvela, vliezla do diery pod koreňmi prepadnutého stromu na kraji rieky. Schúlila sa do klbka a vykukla do temnoty.

Hlavou jej prebleslo, že totálne zlyhala. Prišla do lesa, aby videla svet, ale zažila samé nepríjemnosti.

Z malej jaskyne medzi koreňmi hľadela dolu prúdom na breh pokrytý štrkom. Vzduch naokolo bol chladný a ticho prerušovalo iba neprestajné a prenikavé zurčanie rieky. Na perách takmer cítila jej vlhkosť. Nad horami sa vynímal dorastajúci mesiac, ktorý na hlbokú tmavú rieku vrhal striebristé tiene. Hmla z lesa prenikla až k vode a vznášala sa nad hladinou ako záplava duchov.

V diaľke zavyl vlk. Pri tom ťahavom, žalostnom a osamelom zvuku jej po chrbte prebehli zimomriavky. Bol kdesi v horách a delili ich kilometre. No keď na volanie odpovedal jeho druh, ktorý sa nachádzal oveľa bližšie, skoro vyskočila z kože.

Červené vlky boli nepostihnuteľné, takmer mytologické zvery a len zriedka ich niekto zazrel. Boli však dobre známe ako zúriví bojovníci, bili sa vo svorkách a svojich nepriateľov trhali žiarivobielymi tesákmi.

Vtom sa znova ozval vlk blízko nej a z druhej strany rieky sa k nemu pridal tucet ďalších, takže vzduchom sa nieslo hrôzostrašné zborové zavýjanie. Na ramenách jej naskočila husia koža.

Nepočula, kedy sa k nej vlk priblížil, lebo sa pohyboval hmlou ako duch, ale zbadala, ako pomaly vyšiel z lesa a pozrel sa na druhý breh rieky. Zostala medzi koreňmi a meravo ho sledovala. Cítila pižmový pach jeho kožucha a vo svite mesiaca videla jeho dych.

Bol mladý, dlhý a štíhly. Mal sýtu červenohnedú srsť, neveľký nos a vysoké uši. Na pravom pleci sa mu tiahla krvavá rana.

Zatajila dych a zostala ticho. Nevie, že som tu , pomyslela si. Splynula som s lesom. Dobre som sa ukryla a vôbec ma nepočuť.

No vlk znenazdajky pootočil hlavu a zadíval sa jej rovno do očí. Mal taký bystrý a prenikavý pohľad, aký ešte nevidela pri nijakom zvierati.

Svaly sa jej napli a pripravila sa na útok.

Nato však zastrihal ušami. Aj Serafína niečo zachytila. Po lese sa pohybovalo čosi veľké a kráčalo to po brehu rovno k nim.

Vlk sa pozrel za zvukom a opäť obrátil zrak na ňu. Niekoľko sekúnd na Serafínu zízal, zatiaľ čo šuchot bol čoraz bližšie. Vzápätí na jej prekvapenie vošiel až po plecia do vody, ktorá ho odniesla, takže videla už iba hlavu a to, ako sa usiluje bojovať s prúdom. Plával na druhú stranu rieky, kde zavýjali jeho bratia a sestry. Preč od toho, čo mierilo k nej.

Odrazu sa cítila opustená a zraniteľná.

Rieka šumela prihlasno na to, aby votrelca identifikovala, no nezadržateľne sa blížil. Začula praskanie halúzok. Kroky. Dve nohy. Červeného vlka na druhý breh neodplašila puma ani jeho druh, ale človek. Je to muž v čiernom plášti?

Keď sa pritisla k zemi, po ruke jej preliezla obrovská nechutná stonožka. Strhla sa a potlačila výkrik.

Jej pľúca potrebovali viac vzduchu. Nohy sa jej napli a chceli, aby utiekla. Lenže bolo neskoro. Útočník už bol priveľmi blízko. Múdry zajac nevyjde zo skrýše, ak mu je dravec na stope. Skryje sa . Schúlila sa ešte hlbšie do neveľkej tmavej diery pod koreňmi.

Medzi stromami sa zamihotalo svetlo. Začula, ako ktosi rozhŕňa kríky, ako sa odlupuje kôra a kov tlmene naráža o drevo.

Je to lampáš , napadlo jej. Ten istý lampáš, ktorý muž v čiernom plášti niesol tej noci, keď vzal Claru Brahmsovú.

Serafína sa celá triasla. Rýchlo sa skrčila a pripravila sa na súboj.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .