Príbehy Hviezdnej oblohy

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Jana Eislerová

Príbehy Hviezdnej oblohy– e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Lev

Lev je veľké jarné súhvezdie, ktoré je možné pozorovať od februára do marca, najjasnejšie je vždy okolo polnoci. Ak sa chceme dozvedieť, ako sa na oblohe ocitlo súhvezdie Leva, musíme sa opäť vrátiť k najslávnejšiemu zo všetkých gréckych hrdinov – Heraklovi.

Prefíkaného a zbabelého kráľa Eurysthea, ktorému musel slúžiť, prevyšoval Herakles silou, odvahou a odhodlaním bojovať proti zlu. Nie div, že sa ho kráľ chcel zbaviť. Posielal ho vykonať tie najnebezpečnejšie úlohy a dúfal, že pri ich plnení príde Herakles o život. Ale hrdina sa vždy víťazne vrátil a zvesti o jeho statočných činoch sa šírili po celom kraji.

Prvou Heraklovou úlohou bolo zabiť nebezpečného leva, ktorý sa zdržiaval neďaleko mesta Nemea. Lev denne vychádzal na lov do okolia a jeho korisťou sa stával nielen dobytok a ovce, ale aj veľa ľudí. Ľudia boli presvedčení, že je nepremožiteľný. Povrávalo sa, že jeho kožou nepreniknú žiadne šípy a neublíži mu ani rana mečom.

Herakles sa vybral k jaskyni, kde mal lev svoj úkryt. Mal so sebou luk a šípy aj meč. Pred západom slnka sa ozval leví rev a Herakles uvidel, ako z jaskyne vychádza ohromné zviera s bojovne naježenou hrivou, pripravené na lov. Herakles napol luk a vystrelil niekoľko šípov. Čoskoro pochopil, že povesti neklamali – šípy sa odrazili od levej srsti a lev sa ani nestriasol. Uštedril levovi ranu mečom, ale koža zostala neporušená.

Herakles mal so sebou ešte ťažký kyjak zo stromu, ktorý vytrhol zo zeme aj s koreňmi. Niekoľkokrát leva ovalil, ale ten sa len trochu zapotácal a divoko zreval. Hrdinovi nezostávalo nič iné, ako sa na šelmu vrhnúť holými rukami. Strašnou silou zovrel levovi hrdlo a nepovolil, kým nepadol mŕtvy na zem. Herakles si ho vyložil na plecia a vybral sa s ním do Mykén ku kráľovskému palácu.

Keď predstúpil pred kráľa, pohľad na mŕtve zviera Eurysthea vydesil. „Choď mi z očí!“ kričal na Herakla. „A tú obludu si odnes so sebou! Viac do paláca nevstúpiš a svoje úlovky nabudúce necháš pred bránou!“

Herakles si pomyslel, že kráľ je pekný strachopud, a bez slova odišiel. Stiahol levovi kožu a získal tak nepriestrelný plášť, ktorý ho ochraňoval po celý život vo všetkých nebezpečných zápasoch. Levia hlava mu slúžila ako prilba a už samotný pohľad na ňu desil hrdinových nepriateľov.

Keď Herakles zomieral, jeho otec Zeus ho urobil nesmrteľným a prijal ho medzi bohov. A lev? Na pamiatku Heraklovej statočnosti žiari na oblohe ako súhvezdie.

Panna, Váhy

Súhvezdie Panny môžeme pozorovať na oblohe v apríli. Súhvezdie Váh sa nachádza blízko neho, ale na severnej pologuli ho neuvidíme. Obyvatelia južnej pologule ho môžu pozorovať po celý rok. Na hviezdnej oblohe žiaria len tri súhvezdia pomenované po ženách – Kasiopeja, Androméda a Panna. Kto sa skrýva pod pomenovaním Panna?

Jedna z povestí rozpráva o krásnej bohyni Diké, dcére vládcu bohov Dia a bohyne zákonného poriadku Themis. Bohyňa Diké sa nezdržiavala len na Olympe so svojimi božskými rodičmi, zaujímali ju najmä ľudské osudy, preto sa prechádzala po celej krajine a objavovala sa tam, kde sa ľuďom diali krivdy a bezprávie. Často sa radila s múdrymi starcami a v mestách i na cestách hlásala spravodlivosť. Neváhala sa vybrať ani tam, kde žili tí najchudobnejší, a rozprávala sa s nimi. Dbala na to, aby sa každému človeku dostalo spravodlivého súdu, nech to bol bohatý mešťan, alebo žobrák v handrách. Ľudia ju nazývali Pravda a uznávali ju ako bohyňu spravodlivosti.

Diké a jej matka Themis stáli vždy po boku Diovi ako najvyššiemu sudcovi, keď za ním prichádzali nahnevaní bohovia a chceli, aby spravodlivo rozsúdil ich spory. Zeus sa s nimi radil a bohyne sa snažili, aby jeho súdy boli múdre a aby sa pri rozhodovaní nedal ovládnuť hnevom ani zlobou.

Kým Diké chodila po svete, ľudia spolu žili v mieri a priateľstve, nezávideli jeden druhému, neviedli vojny, spory neriešili bojom, nepoznali nenávisť a zradu. Ale ako išli roky a jedno ľudské pokolenie striedalo druhé, boli ľudia stále horší, závistlivejší a ľstivejší, pre majetok a bohatstvo prepukali vojny, v ktorých brat nepoznal brata. Ani bohov neuctievali tak, ako by sa patrilo. Priateľským správaním a poctivou prácou nebolo už možné dosiahnuť v živote úspech. Láskavú Diké trápila ľudská zloba a rozhodla sa, že ľuďom už nebude pomáhať. Vrátila sa medzi bohov, k otcovi a matke, usídlila sa na oblohe, kde žiari ako súhvezdie Panny. Odtiaľ pozoruje ľudské činy, a ak niekde vidí nespravodlivosť, žiada svojho otca Dia, aby proti nej zasiahol.

Starí Rimania zobrazovali bohyňu spravodlivosti ako dievčinu, ktorá drží v jednej ruke meč a v druhej váhy s dvoma miskami a oči má previazané šatkou. Meč predstavuje silu – všetkých, ktorí sa previnili, varuje pred prísnym trestom. Misky váh majú ukázať, čia vina je ťažšia. A prečo má bohyňa zaviazané oči? Aby nerozhodovala o vine a práve podľa vzhľadu človeka – slepá spravodlivosť.

Škorpión, Orión

Orión je najjasnejšie a najväčšie zimné súhvezdie, Škorpión je nízko nad obzorom a najlepšie je viditeľný v lete. Ako keby aj na nebi Škorpión prenasledoval Orióna – keď Orión zapadá, Škorpión vychádza. Podľa povesti jedovatý škorpión zavinil smrť Orióna, syna Poseidóna, boha morí.

Orión bol mladík mohutnej postavy a krásnej tváre. Každý, kto ho raz uvidel, bol presvedčený, že na svete nemôže byť krajší muž. Škoda, že rovnako krásna nebola aj jeho duša. Orión bol vášnivý lovec, neuniklo mu žiadne zviera, na ktoré namieril svoj šíp.

Raz sa vybral loviť na ostrov Chyos, kde bolo veľa nebezpečnej divej zveri, ktorá škodila ľuďom i dobytku. Tam zbadal Meropé, dcéru kráľa Onopióna, zaľúbil sa do nej a chcel si ju vziať za ženu.

„Svadba bude,“ sľúbil mu kráľ, „až keď zbavíš ostrov všetkej divej zveri.“

Orión nelenil a každý deň prinášal k palácu svojej nevesty kože ulovených zvierat. Keď na ostrove nezostalo ani jedno divé zviera, predstúpil pred kráľa: „Splnil som, čo si žiadal, a teraz splň i ty svoj sľub.“

Ale kráľ sa vyhováral, že Meropé je ešte príliš mladá a svadba sa musí dôkladne pripraviť, nech je Orión trochu trpezlivý. Orión sa rozhodol utopiť svoje sklamanie vo víne. V opitosti prišiel k Meropé a násilím ju donútil, aby mu bola po vôli. Rozzúrený Onopión nechal Orióna oslepiť.

Orión si vyžiadal veštbu, ktorá mu mala prezradiť jeho ďalší osud. Dozvedel sa, že sa mu zrak vráti, ak sa vyberie cez more na východ až na kraj sveta a tam sa prvé ranné lúče slnka dotknú jeho očí. Cesta cez rozbúrené more bola nebezpečná, ale Poseidón, Oriónov otec, zariadil, že mladík dokázal kráčať po vodnej hladine.

Uzdravený Orión hľadal Onopióna, aby sa mu pomstil. Dostal sa až na Krétu, kde bývala so svojou družinou bohyňa lovu Artemis. Spoznala, že Orión je výborný lovec, a spoločne prenasledovali zver v lesoch. Orión sa vychvaľoval, že dokáže zahubiť všetky divoké zvieratá a všetky príšery na zemi. Artemis, okúzlená jeho krásou a silou, ho zamilovane počúvala.

Artemidinmu bratovi Apolónovi sa však Oriónovo vychvaľovanie nepáčilo a žiadal bohyňu Zeme Gaiu, aby ho potrestala. Gaia poslala obrovského jedovatého škorpióna, ktorý uštipol Orióna do päty. Čoskoro v bolestiach zomrel. Nešťastná Artemis povolala lekára Asklépia a prosila ho, aby Orióna oživil. Asklépios sa o to pokúsil, ale Zeus ho zasiahol bleskom. Neprial si, aby sa tí, ktorí raz zomreli, vracali z ríše mŕtvych späť na zem.

Strelec

Strelec je letné súhvezdie, najlepšie ho je u nás vidieť v júli tesne nad obzorom. Ešte lepšie ho však môžu pozorovať obyvatelia južnej pologule. Na oblohu sa toto súhvezdie dostalo na pamiatku dvoch kentaurov, múdreho Cheiróna a statočného Fola.

Divokí kentauri vyzerali od hlavy do pása ako ľudia, od pása dole ako kone. Žili v lesoch, lovili zver a boli to výborní lukostrelci. Boli neskrotní, bojovní a ich nálady sa menili rýchlo ako smer vetra. Zrodili sa z lásky Ixióna k bohyni Hére.

Ixióna, kráľa Lapithov, pozval kedysi Zeus na Olymp na hostinu bohov. Ixión sa na hostine zaľúbil do Diovej manželky Héry a svoju priazeň jej dával pred všetkými okato najavo. Dia jeho drzosť nahnevala a chcel ho potrestať. Z oblaku vytvoril podobu Héry, ale Ixión nič nespoznal. Dvoril sa oblaku rovnako a z ich lásky sa narodili kentauri.

Všetci kentauri neboli zlí a nepriateľskí, aj medzi nimi sa našli vzácne výnimky. Kentaurus Cheirón vynikal láskavým správaním, rozumel hudbe a vyznal sa v bylinkách a liečiteľstve. Bol vychovávateľom slávnych gréckych mužov – Kastora a Polluxa, Asklépia, Thésea a ďalších, a priatelil sa s Heraklom.

Heraklovým priateľom bol tiež kentaurus Folos. Raz putoval Herakles okolo Folovej jaskyne a zašiel k nemu na návštevu. Folos ho radostne privítal a pohostil ho všetkým, čo mal najlepšie.

„Ďakujem ti, Folos, za dobré jedlo,“ povedal Herakles, „ale patrilo by sa zapiť ho pohárom dobrého vína.“

Folos bol v rozpakoch: „Mám súdok vína, Herakles, ale patrí všetkým kentaurom, bez ich dovolenia z neho piť nesmiem.“ Nakoniec sa však predsa len rozhodol naliať Heraklovi aj sebe pohár vína. Vôňa nápoja privábila ostatných kentaurov, zbehli sa k jaskyni a chceli sa zmocniť súdka s vínom. Herakles po nich hádzal zapálené polená, ale kentauri boli neodbytní, a tak siahol po luku a šípoch namočených v krvi hydry. Veľa kentaurov zasiahol otrávenými šípmi a tí padli mŕtvi na zem.

Pri prenasledovaní sa Herakles ocitol neďaleko obydlia múdreho kentaura Cheiróna a zablúdený šíp zasiahol aj jeho. Herakles mu už nemohol pomôcť, no Cheirón nemohol zomrieť, pretože bol nesmrteľný. Dlho trpel strašnými bolesťami, ktoré spôsobil jed. Nakoniec zasiahol Zeus – Cheirónovu nesmrteľnosť daroval hrdinovi Prometeovi.

Herakles Cheiróna pochoval a vracal sa späť k Folovi. Tam bol svedkom ďalšieho nešťastia, keď chcel Folos pochovať kentaurov zasiahnutých Heraklovými šípmi. Jednému mŕtvemu kentaurovi vytrhol z tela šíp a zvedavo si prezeral jeho hrot. „Ako je možné, že taká nepatrná vec dokáže usmrtiť statného kentaura?“ hovoril si. Vtom mu šíp vykĺzol z ruky a zapichol sa mu do nohy. Herakles mohol už len ľutovať priateľa, ktorý v bolestiach poslednýkrát vydýchol.

Kozorožec

Súhvezdie Kozorožca na severnej pologuli neuvidíme. Najjasnejšie ho vidia obyvatelia južnej pologule v auguste. Zviera s capou hlavou a chvostom ryby, na ktoré sa premenil boh Pan počas súboja so strašným Tyfónom, vyniesol na oblohu Zeus ako poďakovanie za pomoc v núdzi.

Keď sa lesnej nymfe narodil syn Pan, preľakla sa na smrť. Pan bol zarastený srsťou, mal capie nohy a na hlave dokonca rožky a capiu briadku. Takého syna nechcela. Ujal sa ho jeho otec, boh Hermes, a zobral ho na Olymp.

Keď ho zbadali ostatní bohovia, dali sa do hlasného smiechu a Pan zahanbene utiekol. Žil osamelo v lesoch, staral sa o stáda a ľudia ho uznávali ako boha lesov a lovcov, pastierov a stád.

Pana trápilo, že sa nepáčil žiadnej dievčine. Zaľúbil sa do krásnej nymfy Sýringy, ale tá pred ním utekala. Aby ju nechytil, radšej sa na brehu rieky premenila na tŕstie. Nešťastník odrezal sedem trstinových prútov, narezal z nich píšťaly a od najdlhšej po najkratšiu ich spojil voskom. Tak vznikla známa „Panova flauta“. Pan sa na nej naučil nádherne hrať, dokonca si trúfal súperiť v hudbe s bohom Apolónom a jeho zlatou harfou.

Pan bol dobrosrdečný a nikomu neublížil, ale beda, ak ho niekto vyrušil zo spánku. To potom kričal tak strašne, že sa každého zmocnil „panický“ strach a dal sa na útek.

Keď chcel stohlavý netvor Tyfón na príkaz svojej matky bohyne Gaie zničiť všetkých bohov a sám vládnuť celému svetu, bohovia sa zľakli a premenili sa na zvieratá – Zeus na barana, Héra na kravu, Apolón na havrana...

Pan sa ukryl v rieke Níl ako podivné zviera – horná časť tela pripomínala capa, spodná časť rybu.

Zeus nechcel byť považovaný za zbabelca, a tak sa napokon rozhodol s netvorom bojovať. Spočiatku mal Tyfón, ktorého hlavy siahali až k nebu a každá z nich chrlila oheň, prevahu. Zmocnil sa Diovej zbrane – ostrého kosáka – odrezal ním Diovi šľachy a skryl ich v jaskyni u obludy Delfyné, položene-polohadovi. Zeus bol bezmocný a vyzeralo to, že boj je prehratý. Ale boh Pan presvedčil svojho otca Herma, aby sa pokúsili Diove šľachy Delfyné ukradnúť.

Ich plán sa podaril. Vnikli do jaskyne a Pan zakričal tak silno, že sa spiaca obluda na smrť preľakla. Obratný Hermes, boh všetkých zlodejov, potom šľachy ukradol. Zeus sa čoskoro uzdravil a opäť sa pustil do boja s Tyfónom. Pomáhala mu jeho dcéra, statočná bohyňa múdrosti Aténa.

Boj sa skončil na ostrove Sicília. Zeus hodil na Tyfóna obrovský kameň. Dodnes sa netvor snaží kameň odvaliť a občas sa mu podarí vychrliť oheň a prach. Nahnevaný Tyfón je vraj ukrytý pod sicílskou sopkou Etna.

Vodnár

Vodnár je letné súhvezdie. Predstavuje muža, ktorý vylieva z veľkej nádoby na zem prúdy vody. Možno je to sám Zeus. Má ľuďom pripomínať, čo dokáže divoký vodný živel.

Ľudia si prestali vážiť bohov a neprinášali im obete. Navzájom žili v nepriateľstve, boli zlí a sebeckí, brat závidel bratovi, sused nenávidel suseda a ich spory viedli k vojnám pre majetok a moc. Nie div, že bohovia neboli s ľuďmi spokojní a Zeus sa rozhodol neposlušné ľudstvo vyhubiť.

„Ako vládca hromov a bleskov spôsobím na zemi potopu, ktorá zaplaví celý svet a zničí všetkých ľudí,“ oznámil v hneve ostatným bohom.

O Diovom úmysle sa dozvedel Prometeus, hrdina z božského rodu Titanov, ktorý bol vždy ochrancom ľudského rodu. Diov plán však nemohol prekaziť. Navštívil preto aspoň svojho syna Deukalióna a jeho ženu Pyrrhu, aby ich varoval: „Deukalión, musíš ihneď začať so stavbou lode, ktorá vás zachráni pred smrťou pri strašnej potope, ktorú chystá Zeus,“ radil synovi Prometeus. „Búrka potrvá niekoľko dní, vezmite so sebou dostatok jedla a vody.“

Deukalión postavil jednoduchú loď a naložil na ňu zásoby. Hneď nato sa rozpútala strašná búrka. Deukaliónova loď sa zmietala vo vlnách deväť dní a nocí. Keď konečne dážď ustal a z mrakov svitlo slnko, voda začala pomaly opadať. Loď s Deukaliónom a Pyrrhou sa zastavila na jednom z vrcholkov pohoria Parnas. Šťastní, že hroznú potopu prežili, priniesli ako poďakovanie bohom obetu. Radosť im však kalilo pomyslenie, že na zemi nezostal okrem nich žiaden človek.

„Aké je to smutné, že sme na celom svete zostali len sami dvaja,“ bedákala Pyrrha. „Čo si teraz počneme? Nikde nezostala jediná stopa po ľudskom pokolení.“

Deukalión sa zamyslel: „Azda naša obeť Dia poteší a nedopustí, aby sme dožili svoj pozemský život v osamelosti.“

Obeta a poďakovanie Dia naozaj potešili. Keď sa manželia uložili spať, obom sa prisnil rovnaký sen. Bohovia im radili, ako stvoriť nových ľudí: „Hádžte za seba cez plecia kosti svojej matky.“

Deukalión a Pyrrha nevedeli, ako si majú podivnú radu vysvetliť. „Kde vziať kosti našej matky?“ rozmýšľali. Potom dostal Deukalión spásonosný nápad. „Zem je naša matka,“ povedal, „a jej kosti sú kamene.“

Zbierali teda kamene a hádzali ich za seba. Z Deukaliónových kameňov sa stali muži, z kameňov Pyrrhy ženy, a tak bola Zem znovu osídlená ľuďmi.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .