Posolstvo Jednorožcov 1
Strážcovia dobra

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Posolstvo Jednorožcov 2 – Zradné hory Dragor

Posolstvo Jednorožcov 3 – Záchrana Lilandgarie

Michaela Burdová

Posolstvo Jednorožcov 1 – Strážcovia dobra – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

PRENASLEDOVATELIA

Druhý deň sa opäť plahočili Kelonským lesom. Slnko príjemne hrialo a suché, žltkasté lístie starých stromov sa ľahko trblietalo a trepotalo v jarnom vánku. Všetci sa ešte rozprávali o kráľovi Eoglinovi, o vzniku Lilandgarie a o elfských zvykoch. Z Faliena vyžaroval nekonečný obdiv, kedykoľvek hovoril s Aranis, Eleasom alebo Lavril. O elfoch vždy počúval len početné legendy a teraz s nimi putuje zachrániť svet. Nájsť posvätného jednorožca! Pripadalo mu to neuveriteľné.

A Veraginovi tiež. Lenže ten bol väčšinu dňa potichu, občas sa na niečo spýtal alebo odpovedal na otázku, ale inak mlčal a pozoroval princeznú, ktorá ho veľmi očarila.

Strávili na koňoch celý deň a zastavovali sa len najesť a odpočinúť si. Večer sa utáborili na malej čistinke uprostred lesa. Rástla tam nízka suchá tráva, uprostred bolo osadených niekoľko veľkých kameňov a na okraji čistinky sa týčil malý rozvetvený smrek. Aj keď bol ešte mladý, jeho vysychajúce vetvy a ihličie už svietili žltkastými farbami.

Všetko naokolo sa zahalilo do čiernej tmy, prežiarenej drobnými hviezdami a kosákom mesiaca. Vysoké, krehko pôsobiace stromy okolo čistinky vrhali temné tiene a ich konáre medzi sebou v slabom večernom vetríku strašidelne šuchotali.

Spoločne usúdili, že tu je to pravé miesto na prespanie, i keď Sniežik bol zásadne proti. Vraj je to tam až veľmi tmavé a desivé a medzi stromami sa určite ukrýva nejaká príšera. Veragin jeho námietky a protesty jednoducho ignoroval a rovnako ako ostatní zosadol z koňa. Všetci svoje kone odsedlali a opraty uviazali o konáre nízkeho smreka. Veragin potom zo spadnutých suchých konárov pod stromami rozložil oheň a Eleas z veľkých vakov, ktoré niesli jeho a Falienov kôň, vybral deky a jedlo. Oheň sa už medzitým rozhorel a vrhal naokolo dlhé tiene. Všetci si k nemu zasadli a opreli sa o veľké kamene uprostred čistinky.

Prišla reč na meče. Ako sa líšia meče ľudí od elfských, ktoré sú lepšie a silnejšie, hovorili o ich výzdobe a elfských nápisoch...

„Tvoj meč je veľmi pekný, Aranis. Dokážeš s ním aj šikovne zaobchádzať?“ spýtal sa elfky Veragin.

Aranis sa trochu rozpačito usmiala. „No, vlastne je pravda, že mi to s mečom veľmi nejde. Spolieham sa hlavne na svoju moc, ale viem, že zakaždým ju používať nemôžem, ubúda mi tak veľmi veľa energie. Preto som dúfala, že ma niekto z vás naučí s mečom narábať.“

„Rád ťa to naučím,“ okamžite sa ponúkol Veragin.

V tej chvíli vyskočil Falien a vyhlásil: „Som lepší bojovník! Ja vás budem učiť!“

„Lepší? Tak to by som netvrdil,“ usadil ho Veragin s posmešným úškľabkom.

„Ty si azda myslíš, že si lepší ako ja?! Toľká drzosť! Som najzdatnejší bojovník široko-ďaleko!“

„Aký si skromný,“ zachichotala sa ironicky Lavril.

„Určite som lepší bojovník než ty a ľahko by som ťa porazil,“ pokojne oponoval princovi Veragin a odhrnul si vlasy z čela.

„V tom prípade neodmietneš moju výzvu na súboj,“ vyzval ho Falien.

„Rád sa opäť pobavím,“ usmial sa Veragin provokačne, keď videl princov nazlostený výraz.

„Ale no tak! Bojovať mečom predsa dokážeme aj my so sestrou. Pokojne by sme mohli princeznú učiť, aby ste sa nehádali. I keď priznávam, že lukostreľba nám ide lepšie,“ dohováral im Eleas, ale nebolo to nič platné.

„Áno! Práve si povedal, že viete lepšie strieľať z luku, než narábať mečom. A princeznú musí učiť ten najlepší z nás! A to som ja,“ trval zanovito na svojom Falien.

„Tak už sa prestaň vyťahovať a zmerajme si svoje sily, princ!“ vyzval ho sebaisto Veragin a vstal od ohňa.

Lavril sa pobavene usmievala a pohodlne sa uvelebila na deke tak, aby mala dobrý výhľad na súboj. „To bude zaujímavé,“ utrúsila.

Eleas na ňu hneď vrhol karhavý pohľad a znovu sa pozrel na Veragina s Falienom, ktorí sa chystali tasiť meče. „Počkajte! Nemá zmysel plytvať silami!“

„A ako inak chceš rozsúdiť, ktorý z nás je lepší bojovník?“ osopil sa naňho Falien.

„Keď si princ želá bojovať, musíme mu vyhovieť,“ prehodil výsmešne Veragin a Falien naňho uprel vražedný pohľad.

„Poďme na to!“ zasyčal.

Obaja vzápätí tasili meče. Veragin vyzeral pokojne a sústredene, kým z Faliena sršali blesky a ako prvý aj zaútočil. TRESK! Ozvalo sa, keď meče narazili o seba. Falien rozdával jednu ranu za druhou, ale Veragin sa im šikovne vyhýbal. Akoby naschvál jeho údery len odrážal, sám sa do útoku nepúšťal. Falien sa napriahol a mečom, ktorý zvieral oboma rukami, po ňom sekol. Veragin útok znovu odrazil a rýchlou otočkou konečne princovi zasadil úder. Meče o seba opäť zaduneli.

„Už som si vravela, kedy konečne začne útočiť!“ zvolala Lavril a pozrela na Aranis. Tá ju ale vôbec nevnímala, uprene sledovala súboj.

Falien už vyzeral unavený, jeho rany však boli stále rýchle a silné. Práve na toto Veragin čakal – až sa protivník vysilí. Potom pevne uchopil rukoväť svojho meča a vrhol sa naňho. Rýchlym útokom trafil jeho zbraň, vzápätí ho lakťom udrel do brady a svižným obratom skočil Falienovi za chrbát. Ten sa okamžite s ťažkým dychom otočil a snažil sa Veraginovi jeho manéver odplatiť. Mladík sa však uhol a kopol princa do chrbta, až sa odpotácal niekoľko stôp dopredu.

Veraginove útoky boli veľmi rýchle a presne mierené. Bojoval s istou ladnosťou, akoby mal každý svoj pohyb presne naplánovaný. Falien sa k nemu otočil a zlostne vykríkol: „Už toho mám dosť!“

„Aj ja,“ pritakal Veragin a vrhol sa na jeho meč ako tiger. Falienova čepeľ dostávala jednu ranu za druhou. Keď sa princ už takmer nemohol brániť, Veragin ho udrel rukoväťou do brucha a vyrazil mu zbraň z ruky. Princ od vyčerpania spadol na kolená a Veragin mu priložil hrot svojho meča na krk.

„Tak povedz, princ Falien, kto je lepší bojovník, kto sa stal víťazom? Povedz, kto porazil syna kráľa Leodhena v čestnom súboji?“

Falien, sťažka dýchajúc, zdvihol k nemu nahnevaný, porazenecký pohľad. Veragin stál hrdo nad ním a vôbec nebol zadýchaný. Akoby ho vlastne víťazstvo ani neprekvapilo.

„Si víťaz. Porazil si ma. Uznávam svoju prehru,“ ticho zachripel princ s nechuťou v hlase, ale díval sa pritom nabok. Veragin sklopil meč a zasunul ho späť do pošvy. „Si dobrý bojovník, princ Falien, veľmi dobrý. Mne sa však nemôžeš rovnať. Teraz to vieš. Ale čestne si priznal svoju porážku,“ povedal mladík a sadol si späť k ohňu vedľa Lavril, zatiaľ čo Falien sa vyčerpane zosunul vedľa Eleasa.

„Mňáááu!“ zívol Sniežik a pretiahol si chrbát. „To bolo jasné, že ho zložíš, kamoš.“

„Stále ma prekvapuješ, Veragin. Od chvíle, čo sme sa stretli, mi stále dokazuješ, že si lepší, než som si myslela,“ pripustila s uznaním Lavril, čo Veragina veľmi potešilo. Vedel, že Lavril len tak niekoho nepochváli a nehanbila by sa mu vmiesť do tváre svoju kritiku. Veragin k tejto elfke pociťoval rastúci rešpekt a uznanie.

„Bol to skvelý súboj,“ pochválil oboch Eleas. Bolo vidieť, že sa mu uľavilo, keď sa ani jednému nič nestalo.

„Nikdy som nevidela lepšieho bojovníka,“ s úžasom a obdivom pozrela na Veragina Aranis. „Štýl tvojho boja je obdivuhodný... Si naozaj veľmi dobrý, Veragin.“

„Tak už s tým všetci prestaňte!“ rozkričal sa znenazdajky Falien. „Uznávam, je dobrý, ale to stále nič nedokazuje! Čo o ňom vieme? Nič! Nič! A ja mu neverím! Niečo pred nami tají! Niečo dôležité! Vodí nás za nos a my mu všetci sadáme na lep! Prečo nám o sebe nepovieš viac, ha?! Neverím tomu, že toho o celej situácii vieš toľko iba preto, lebo zvesti sa medzi ľuďmi rýchlo šíria! Nikto nič nevie! Ľudia nemajú ani potuchy o zle! O Valgarovi! Áno, dozvedia sa to... Čoskoro... Zatiaľ však nič nevedia! Tak ako je možné, že ty vieš všetko?“

„Ver si, čomu chceš. Ja chcem len pomôcť zachrániť svet. Je na tom vari niečo zlé?“ odpovedal pokojne Veragin.

„Samozrejme, že na tom nie je nič zlé. A my si tvoju pomoc vážime a oceňujeme ju. Princ je len rozčúlený zo svojej prehry, iste svoje slová nemyslí celkom vážne,“ ospravedlňovala Faliena Aranis.

„Jasné, že ich myslím vážne! Každé jedno! Tak čo si zač?! Takto bojovať sa človek nenaučí na ulici! A kde si sa naozaj dopočul o nástupe zla?“ vypočúval ho ďalej Falien.

„Som pútnik. A o Valgarovom úteku a Golrogovi som sa dopočul od ľudí vo Walos,“ trval na svojom Veragin. „Zrejme vám tam unikli informácie. Možno nejaký vojak začul kráľa, ako o tom hovorí s čarodejníkom Orlinom.“

Falien sa zrazu zatváril veľmi prekvapene. „Takže ty si už bol vo Walos? A nič si nám nepovedal? Prečo? A ako je možné, že vieš o otcovom rozhovore s Orlinom? TAK UŽ HOVOR!“

„Falien...“ snažila sa ho upokojiť Aranis, ale princ sa nedal.

„To je pravda,“ pridala sa k Falienovi Lavril. „Keď sme sa stretli a ja som sa ťa pýtala, čo tu robíš, povedal si, že si nás prišiel varovať. Potom si vravel, že nám chceš pomôcť v boji proti zlu. Vedel si o úteku Valgara, o Golrogovi aj o Aranis a jednorožcovi. Údajne od ľudí, ale tí naozaj ešte nič netušia. A ako si sa dozvedel, že všetko kráľovi povedal práve Orlin?“

„To je predsa jasné! Kto iný by mu to povedal, než Orlin?“ ohradil sa Veragin dotknuto. „To on predsa väznil Valgara, to vedia všetci, a tak to musel byť on, kto sa ako prvý dozvedel o jeho úteku. A oznámil to, samozrejme, kráľovi. No a potom sa informácia musela nejako dostať von, ako som už povedal.“

V nijakom prípade nemohol prezradiť, že všetko vie priamo od kráľa a od samotného Orlina, pretože v ten večer bol na hrade a načúval za dverami kráľovskej komnaty. Našťastie sa mu darilo vymýšľať jednu historku za druhou.

„Veragin má pravdu! Tak už s tým prestaňte! Je logické, že si domyslel, že to bol Orlin, kto o Valgarovom úteku povedal kráľovi. Kto iný by to asi tak vedel skôr než on? Mali by sme mu byť vďační, že sa nám snaží pomôcť. To by len tak hocikto nespravil. Väčšina ľudí by prepadla panike, len čo by sa dozvedela o Golrogovi a netvoroch, ktoré zvoláva Valgar,“ bránila Veragina Aranis.

Veragin cítil, že princezná je jediná, kto mu verí, a bol jej za to veľmi vďačný. Cítil sa trochu previnilo, keď jej musel takto klamať, ale dobre vedel, že to inak nejde. Okrem toho si všimol, že aj keď sa ho Aranis zastáva, tiež si nie je istá jeho pravými úmyslami, ale nepochybuje, že sú dobré. Aranis vedela, že im Veragin o sebe jednoducho nič nepovie, a rešpektovala to.

„Tak fajn! Prezraď mi aspoň, prečo si nám nepovedal, že už si vo Walos bol, keď sme tam šli?“ spýtal sa ho znovu Falien nedôverčivým, ale už o trochu miernejším tónom.

„Nikto sa nepýtal. A načo by to bolo dobré? Bol som na mnohých miestach. Čo je na tom? Už nemám chuť ďalej odpovedať na tvoje podozrievavé otázky! Už ti nebudem nič vysvetľovať. Povedal som všetko, čo potrebujete vedieť. Môj život je len moja vec. Nijaký špeh ani zradca nie som. Nič viac vám vravieť nemusím.“

Falien ho prevŕtal nevraživým pohľadom. Ľahol si na svoju deku, otočil sa Veraginovi chrbtom a už len dodal: „Aj tak ti neverím...“

Ostatní sa na Veragina letmo pozreli a tiež sa uložili spať. Mladíkovi neunikol Eleasov priateľský úsmev. Len Aranis ešte stále zostávala sedieť vedľa neho a snažila sa ho nejako utešiť, aj keď vedela, že to nie je potrebné.

„Neber vážne, čo ti hovoril. Chce si byť len istý, že medzi sebou nemáme zradcu. Pochop ho. Ja ti verím, aj keď o tebe nič neviem, a chápem, že nechceš o sebe nič prezrádzať...“ Na chvíľu sa odmlčala, ani čo by váhala, či má vysloviť nahlas to, čo má práve na jazyku, ale nakoniec predsa len pokračovala: „Veľmi dobre viem, že všetky tie správy o Valgarovi a o zle nevieš len z rozprávania ľudí vo Walos. Nezáleží však na tom, odkiaľ to vieš, záleží na tom, aké máš úmysly. A ja verím, že dobré. A že mi možno jedného dňa prezradíš celú pravdu.“

Veragin na ňu zarazene pozeral. „To nechápem. Ak si myslíš, že som klamal, a nič o mne nevieš, prečo mi teda veríš?“

Aranis sa nežne usmiala. „Neviem, ako ti to mám vysvetliť, ale niečo vnútri mi hovorí, že ti prosto môžem dôverovať. Neviem, čím to je, ale je to tak. A ja verím hlasu svojho srdca. Každý by mal. On nás nikdy nezvedie z cesty, vždy nám radí správne, musíme sa len naučiť počúvať ho. A ja ho počujem... počujem, ako mi šepká, že ty, Veragin, nás nezradíš.“

Veragin na ňu hľadel s nekonečným obdivom. Bolo to zvláštne, ale on cítil presne to isté. Vedel, že jej môže dôverovať. Mal pocit, že s ňou môže hovoriť o čomkoľvek. Len nie o sebe. To, skrátka, nešlo. Povedať jej, že predchádzajúcu noc bol na Santieli a všetko počul, ale najmä povedať jej, prečo tam bol... Nie, to nemohol. Už nikdy by mu neverila.

„Ani nevieš, ako veľmi si to vážim, Aranis. A som rád, že to chápeš.“

„Možno mi raz svoje tajomstvo prezradíš,“ povedala a uložila sa na spánok.

Veragin sa na ňu ešte chvíľu pozeral a stále naliehavejšie si uvedomoval, aká je úžasná, aké veľké a láskavé srdce má. Poznal ju len chvíľu, ale mal dojem, akoby to bola už celá večnosť. Ľahol si a zadíval sa na nočnú oblohu posiatu hromadou jagavých hviezd. Vtom mu na brucho skočil Sniežik. Veragin sa cítil, akoby mu tam padol nejaký balvan. „Žiki! Chceš ma zabiť? Zlez zo mňa!“ skríkol.

Sniežik sa však na ňom pohodlne uvelebil. „No teda, ja len čumím, ako si si to všetko pekne naplánoval.“

„Akože čo?“ spýtal sa podráždene Veragin, hoci dobre vedel, čo má Sniežik na mysli.

„No, ako si trepal jeden blud za druhým.“

„Ticho!“ okríkol ho Veragin. „Začujú ťa.“

„Hlúposť! Všetci spia!“

Veragin ho pre istotu zhodil vedľa seba, otočil sa čelom k nemu a chrbtom k ostatným.

„Predsa si tvoj mozoček nemyslel, že im všetko poviem. Je lepšie, keď nič nevedia. Navyše, keby sa to dozvedel Falien, sám ma s veľkou radosťou dovedie k svojmu otcovi.“

„Chystáš sa im vôbec niekedy povedať celú pravdu?“

„Načo? Nikdy viac by mi neverili,“ poznamenal Veragin a podoprel si hlavu rukou.

„Možno... ale aj tak to vyjde najavo. Nakoniec na to prídu,“ húdol si svoje Sniežik.

„To je možné. Ale nechám to na osud. Až príde ten správny čas, všetko sa dozvedia.“

„A myslíš, že nám potom dovolia ďalej im pomáhať?“

„To neviem... Neviem, čo bude potom,“ zašepkal Veragin a prstami sa pohrával so Sniežikovým chvostom.

„No dobre. Tak im radšej budeme ďalej klamať.“

„Nebudeme im klamať. Len ak sa budú pýtať. Inak im nič nepovieme, a to nie je klamanie.“

„To je fakt! A podľa mňa sa po dnešnom rozhovore už na nič pýtať nebudú. Všetko si im už povedal,“ uvažoval Sniežik a jeho veľké oválne zelené oči v tme prenikavo svietili.

„Áno, lenže Falien mi neverí ani slovo. Počuj, Žiki, je možné, že sa bude nenápadne vypytovať teba. Daj si bacha, aby si sa nepreriekol!“

„Jasné! Som predsa profesionál, nie?“ zatváril sa mačkoroh povýšene. Potom sa však trochu zamračil a nasadil nezvyčajne vážny a ustrašený výraz. „Vieš, ešte mi napadlo... no, totiž... čo ak sa vráti on? Teraz, keď je Valgar späť... Pridá sa k nemu a bude ťa chcieť nájsť!“

Veragin sa zahľadel na hviezdnu oblohu, ale z jeho výrazu sa nedalo nič vyčítať. Len v očiach sa mu zaleskli obavy. Pozrel sa na Sniežika a vzdychol si: „Poď už spať.“

O svojom rozhovore s Aranis mu nič nepovedal. Okrem toho si nebol istý, či si ho mačkoroh nevypočul, ale v žiadnom prípade nemal chuť to s ním rozoberať. A už vôbec nie teraz, po tom všetkom, čo Sniežik povedal. Dobre vedel, že má pravdu...

Keď sa Aranis zobudila, ranné slnečné lúče už presvitali pomedzi stromy a vrhali na čistinku kužele svetla. Suchá slamovožltá tráva rástla po celej čistinke aj v lese. Na dennom svetle bolo vidieť starú, olupujúcu sa kôru na kmeňoch stromov, z ktorých vytekala miazga. Aj ihličnaté vetvy vyzerali vyschnuto a staro a suché ihličie bolo napadané všade po zemi medzi trávou.

Veragin bol hore, stál pri koňoch, ktoré už boli osedlané. Aranis ho pozdravila a on jej pozdrav opätoval.

„Ako si sa vyspala?“ spýtal sa.

„Celkom dobre. A ty? Si už dlho hore?“

„Aj ja som spal dobre. Som zvyknutý na takéto prespávanie aj skoré vstávanie. Som hore už vyše hodiny,“ vysvetlil jej.

„A kde je Sniežik?“ čudovala sa elfka, keď nikde nevidela mačkoroha.

„Šiel sa pozrieť do lesa, či nenájde nejaký potok. Chce chytať ryby,“ odvetil. „Loviť myši je pod jeho úroveň, ale loviť ryby nie,“ dodal s úškľabkom a Aranis sa zasmiala.

Pomaly sa už začali prebúdzať aj ostatní.

„Vy ste už hore?“ zívla Lavril. „Takže sa naraňajkujeme a môžeme pokračovať v ceste.“

Veragin sa pozrel do torby, aby vybral nejaké jedlo. Mali ho pomerne dosť. Vytiahol krajce chleba a šunku a začal ich rozdávať ostatným, keď ho Lavril zastavila: „Čo to robíš?“

Veragin sa na ňu nechápavo pozrel. „Rozdeľujem raňajky, čo iné?“

„Elfovia mäso nejedia! To vari nevieš?“ vyrútila sa naňho a prekrížila si ruky cez prsia.

„To teda naozaj neviem!“ bránil sa mladík dotknuto.

„Náš ľud sa živí jedine ovocím a zeleninou. Plodmi prírody. My zvieratá nezabíjame,“ začala hneď vysvetľovať Aranis. „Život zvierat je rovnako cenný ako ten náš. Cítia bolesť, smútok, radosť, lásku, strach... rovnako ako elfovia alebo ľudia. Nie sme nad ne nadradení a ony nie sú nadradené nám. To je niečo, čo vy ľudia nechápete.“

Veragin cítil, že na tom, čo povedala Aranis, niečo bude. Že je to vlastne úplná pravda. Pozoroval všetkých troch elfov, ako z torieb vyberajú chlieb a jablká. Všetci sa posilnili na cestu – aj kone spásli toľko trávy, koľko len mohli – a chystali sa vyraziť.

Veragin vyskočil na svojho tmavého hnedáka Herkula a akoby nič ostatným oznámil: „Včera v noci tu niekto bol. Alebo skôr niečo.“

Všetci sa naňho prekvapene obrátili a Falien vyhŕkol: „Čože? Chceš povedať, že nás v noci, keď sme spali, niečo pozorovalo? A ako si na to, doparoma, prišiel?“

„Všade tu naokolo sú stopy nejakého zvieraťa. Veľkého zvieraťa. Podobajú sa na vlčie, ale vlky takéto veľké nie sú.“

Eleas, ktorý si práve prehadzoval cez plecia luk, sa rozhliadol po zemi. Naozaj zbadal veľké odtlačky láb. Kľakol si a ohmatal ich. „Má pravdu. Tu,“ a ukázal na jednu zo stôp. „Je asi dvakrát väčšia ako vlčia stopa. Tie zvery mohli byť asi tri.“

„Ja to nechápem! Nejaké tri obrovské potvory obchádzali náš tábor, a nenapadli nás?“ čudoval sa Falien a rozhliadal sa po ostatných, aby sa uistil, že tomu správne rozumie.

„Mala som zostať na stráži,“ zamračila sa Lavril nad svojou nedbanlivosťou. „Pokojne nás mohli napadnúť!“

„Ale nenapadli,“ poznamenal Eleas. „Mali by sme byť ostražitejší. Aj keď sa celá vec drží v tajnosti, nepriatelia o nás vedia. A je jasné, že po nás budú pátrať.“

„Nemuseli to byť predsa nejaké monštrá, ale len nejaký druh obyčajného zvieraťa,“ uvažovala Aranis. „Len tadiaľto prechádzali. Neohrozovali sme ich, tak prečo by nás napádali?“

„Neviem, Aranis, ale nezdá sa mi to,“ uvažovala Lavril. „Čo za zvieratá by to asi tak mohli byť? Podľa mňa to len nejaký nadmerne vyvinutý vĺčik nebol.“

„Čokoľvek to bolo, určite to tadiaľto len neprechádzalo. Podľa tých odtlačkov sa dá usúdiť, že obchádzali okolo nás všetkých a prezerali si nás. A potom jednoducho odišli,“ povedal Veragin.

Aranis sa vyšvihla do sedla a ukončila dohady, ktoré aj tak k ničomu neviedli: „Podľa mňa to nič neznamená. Nemá zmysel rozoberať to. Nezaútočilo to na nás a jednoducho to zas odišlo. Tak sa tým nemusíme zaoberať. Poďme už.“

Ostatní s ňou súhlasili, hoci im to stále vŕtalo v hlave. Vysadli na kone a vydali sa na cestu. Sniežik sa už medzitým vrátil, ale odmietol znovu nasadnúť na Veraginovho koňa a radšej klusal vedľa neho po vlastných.

Cesta Kelonským lesom bola ešte dlhá. Ráno sa čoskoro zmenilo na dopoludnie a Sniežik už doslova strácal dych.

„Nemohli by sme si urobiť prestávku?“ Len... maličkú... malič... kú prestávočku...“ fučal a snažil sa lapiť dych.

„Zastavíme až neskôr na obed. Kone sa budú potrebovať posilniť. Teraz ešte nie, Žiki. Tak už prestaň byť tvrdohlavý a vylez sem ku mne. Veď vidím, že už ledva kráčaš!“ dohováral mu Veragin.

„To-to preto, že tie, uf, hlúpe zvieratá, och, idú prirýchlo! Nemôžeme aspoň s... spomaliť?“ Len čo to Sniežik dopovedal, od vyčerpania sa rozpľasol na zemi ako placka.

Aranis, ktorá to všetko sledovala, sa rozosmiala. Veragin potiahol opraty, zoskočil z Herkula, zdvihol Sniežika zo zeme a spoločne s ním znovu nasadol.

„Ech... Čo to... čo to robíš?“ vzdychal Sniežik. „Ja na tom vyhúknutom poníkovi viac... viac... uf... nepôjdem... Strašne sa natriaaasa...“

„Tak sa rozhodni, Žiki! Buď pôjdeš so mnou na Herkulovi, alebo ťa tu pokojne nechám.“ Veragin by tam Sniežika, samozrejme, len tak nenechal, ale vedel, že mačkoroh by inak frflal ďalej.

„Čože? Nechať ma tu? No... no... dobre. Myslím, že to na tom pejkovi zas až také zlé nie je,“ usúdil nakoniec Sniežik unavene, uvelebil sa Veraginovi v lone a nahlas odfukoval.

Aranis šla s Adalasom vedľa nich a pobavene si Sniežika prezerala.

„Je s ním veselo! Musel si si s ním na svojich cestách užiť kopu zábavy, čo?“

„Áno... Vlastne áno,“ uvedomil si zamyslene Veragin. „Lenže on ani nevie, že jeho správanie je zábavné. Všetko je to preto, lebo je veľmi tvrdohlavý a presvedčený o tom, že je po všetkých stránkach geniálny.“

„Je naozaj rozkošný!“ usmiala sa elfka sladko a Veragin z nej opäť nemohol spustiť zrak. Potom si uvedomil, že jemu Sniežik vlastne ani trochu nepripadá rozkošný. Asi preto, lebo bol na tie jeho večné poznámky a názory zvyknutý a nevedel si ho predstaviť inak.

Adalas sa náhle s prudkým trhnutím zastavil, začal divoko hádzať hlavou a erdžať.

„Čo sa deje, Adalas? Čo ti je?“ pýtala sa rozrušená Aranis a snažila sa ho utíšiť. Aj ostatné kone začali byť nepokojné, a tak všetci zastali uprostred udupanej cesty, ktorá sa pred nimi začínala rozširovať. Stromy sa riedko rozostupovali a siahali tak vysoko, že zakrývali slnko, takže celá cesta sa schovávala v tieni. Na miestach, kde sa rozširovala do strán, rástli smreky ďaleko od seba a ich vrcholce sa v silnejúcom vetre nebezpečne knísali z boka na bok. Pozdĺž pravej strany cesty sa krčili husté kríky a húština so žltkastým lístím, a tvorili tak hrubú stenu medzi cestou a pravou polovicou lesa.

Veragin sa začal rozhliadať po lese, akoby niečo hľadal. „Niečo nás sleduje...“

„Sleduje?“ zopakoval Eleas, ani čo by si overoval, či dobre počul.

„Áno... Cítim to vo vzduchu. Počujete? Je to blízko! Niekde tam v tom kroví medzi stromami,“ ukazoval Veragin na nepriepustné kríky, ktoré teraz výhražne zašumeli a zhodili na zem zopár suchých lístkov. „Pozoruje nás to...“ dodal ticho a snažil sa čo najpevnejšie držať opraty svojho koňa, aby ho upokojil.

Sniežik vyzeral dosť vyplašene. „Čo je to? Čo nás sleduje? Chce nás to zožrať, je tak? Niežeby som sa bál, ale... Musia tie kone tak vyvádzať?“ mraučal a celý sa triasol.

„Myslíš, že to je to, čo nás pozorovalo v noci? Prečo potom nezaútočí?“ pýtal sa Falien Veragina.

„Neviem, čo to je ani čo chce alebo prečo nás sleduje. Ale nič dobré to nebude. Kone to cítia a majú strach...“ odvetil Veragin sústredene a stále sa rozhliadal po lese.

„Ak sú to nejaké obludy od Valgara a majú nás zabiť, prečo nás už nenapadli?“ nechápala Lavril a tiež pozorovala les, vyzerala však pokojne.

„To neviem. Je to čudné,“ pripustil trochu znepokojene Veragin. „Asi by sme mali ísť ďalej.“

„Počkať,“ zarazila ich zamyslene Aranis, keď sa jej podarilo Adalasa trochu upokojiť. „Čo ak nás naozaj nechcú zabiť? Čo ak chcú, aby sme ich doviedli k jednorožcovi?“

„No samozrejme!“ súhlasil Falien. „Preto nás nenapadli...“

„Lenže to my nespravíme!“ zvolala pevným hlasom a rozhliadala sa pritom po lese. „Počujete? Neprivedieme vás k nemu!“

Zrazu sa medzi stromami začali pohybovať vetvy kríkov a ozývalo sa zlovestné vrčanie.

„To nemohla byť ticho?“ kňučal Sniežik a krčil sa Veraginovi v lone.

Z krovia sa vynorili tri veľké zvieratá. Podobali sa na vlky, ale boli dvakrát väčšie. Mali mohutné telá a dlhé nohy. Tlapy na predných končatinách mali kratšie ako na zadných, ale všetky boli zakončené dlhými vražednými pazúrmi. Srsť okolo krkov mali dlhšiu a huňatejšiu než na telách, vyzerala ako levia hriva. Zvery boli čierne s červenými tigrími pruhmi. Hlavami sa veľmi podobali na vlky. Hlboko posadené oči im krvavo žiarili a z tlám každému vyčnievali dva dlhé tesáky, aké majú šabľozubé tigre.

„Preboha, čo je to?“ spýtal sa s úžasom a zároveň zdesene Falien, a prehliadal si tie hrôzu naháňajúce príšery.

„Je jedno, čo to je, hlavne nech to nežerie mačkorohy!“ klepal sa Sniežik.

Zvery sa k nim pomaly približovali. Kone zneisteli ešte viac. Zrazu jeden prehovoril hlbokým, hrubým vrčiacim hlasom: „Sme dargwlci. Oddaní služobníci nášho Spasiteľa Valgara, slúžiaceho všemocnému Pánovi zla Golrogovi. Naším poslaním bolo nájsť posvätného jednorožca a priviesť ho Valgarovi, aby mocný Pán Golrog mohol ovládnuť tento úbohý svet dobra.“

Potom sa slova ujal druhý dargwlk: „Jednorožec sa však veľmi dobre skrýva. Nedokázali sme ho vystopovať. Lenže teraz ste tu vy a mohli ste nás k nemu priviesť, keby nás tie hlúpe zvieratá, čo nazývate kone, neucítili. Už ste nás však odhalili, a ak nás neprivediete k jednorožcovi, budeme vás musieť zabiť.“

„Nedovolíme, aby tá elfka odviedla jednorožca do Etelwenu,“ doplnil tretí dargwlk a vyceril ohromné tesáky, po ktorých mu stekala slina.

„Ja som to vedel! Ja som to vedel! Zožerú nás! Zožerú!“ jačal Sniežik a ešte viac sa prikrčil v Herkulovom sedle, zatiaľ čo Veragin tasil meč.

V tom okamihu sa na nich dargwlci zúrivo vrhli a kone začali vyplašene erdžať a uskakovať. Dvaja z netvorov zaútočili na Eleasa, Lavril a Veragina, tretí dargwlk skočil po Aranis. Odrazil sa od svojich mohutných zadných láb a vyštartoval po jej hlave. Aranis sa len tak-tak zohla, takže netvor ju aj s koňom preskočil, ale bleskovo sa otočil a chystal sa znovu zaútočiť. To už sa však Adalas vzopäl a pohrozil mu silnými kopytami. Dargwlk zastal, zúrivo zavrčal a stále sa snažil Adalasovi zahryznúť do nekrytého brucha. Len čo sa však k nemu priblížil, kôň ho kopol do ňufáka, až nahlas zavyl a stiahol sa.

V tej chvíli sa už Aranis neudržala v sedle a spadla na zem. Narazila si kostrč, ale rýchlo vstala a vytiahla z pošvy svoj meč. Keď si ju dargwlk všimol, nechal Adalasa na pokoji a vrhol sa na ňu. Aranis sa vyhla jeho útoku, ale zároveň cítila, ako sa okolo nej mihli obrovské tesáky a ovial ju horúci vlčí dych.

Dargwlk prudko zastal oproti nej a prikrčil sa do útočnej pozície. „Prehryznem ti hrdlo, elfka! A vychutnám si tvoju vznešenú krv...“ precedil pomedzi zuby a skočil na dievča. Aranis napriahla meč, sekla ho do boku a uskočila. Trochu sa zapotácala, ale zostala stáť. Dargwlk zreval od bolesti, zastal a prerývane fučal. Na viac Aranis nečakala a znovu sa vyšvihla Adalasovi do sedla. Netvor, stále stojaci na mieste, zlostne pozrel na svoju ranu a potom svoje krvavé oči zabodol do Aranis. Nahlas hrôzostrašne zavyl, až zo stromov splašene vyleteli všetky vtáky. Chystal sa opäť rozbehnúť k elfke, keď mu vtom do cesty skočil Falien na svojom plavom koni Kymovi a sekol po ňom mečom.

Ďalší dvaja dargwlci sa snažili zabiť Eleasa, Lavril a Veragina. Kone sa vzpínali a divoko uskakovali. Dargwlci im chniapali po nohách, ale kone kopali a dupali kopytami v snahe brániť sa.

Jeden z dargwlkov skočil po Veraginovom žrebcovi a zrazil ho na zem. Herkules sa zvalil na bok, ale okamžite zase vstal. Zato Veragin zostal ležať a kŕčovito si zvieral koleno. Herkules mu ho zrejme pri páde nejakým spôsobom pomliaždil. Sniežik ešte stačil uskočiť a zmiznúť v húštine. Dargwlk medzitým dopadol na chrbát za Veragina a skotúľal sa medzi kríky, v ktorých sa pred malou chvíľou stratil mačkoroh.

„Veragin! Pozor! Chystá sa ťa napadnúť!“ vykríkla varovne Lavril a medzitým sa snažila odvrátiť útok tretieho dargwlka, čo jej dorážal na nohy.

Veragin, stále ležiaci na udupanej ceste, vzhliadol ku kroviu, odkiaľ sa práve vydriapal jeho protivník. Na chvíľu sa mu dokonca zazdalo, akoby sa ten netvor naňho zlomyseľne usmial. Potom sa ale pozrel vedľa seba a zistil, že jeho meč leží niekoľko metrov ďalej.

Dargwlk vyrazil a Veragin sa snažil doplaziť k meču. Už ho mal na dosah ruky, keď sa netvor zjavil nad ním a chystal sa doňho zaryť svoje obrovské tesáky. Mladík dokonca cítil, ako mu po tvári steká jeho slina. Namiesto toho, aby ho roztrhal na kusy, však zaskučal od bolesti a stiahol sa. Veraginovi sa podarilo vyslobodiť z jeho pazúrov a uchopiť meč. Keď ho už zvieral v ruke, všimol si, čo bolo príčinou dargwlkovho náhleho zaskučania – z chrbta tesne za krkom mu trčal zabodnutý šíp. Veragin sa zadíval na elfov a videl Eleasa s natiahnutou tetivou a ďalším šípom pripraveným vystreliť. Netrvalo ani sekundu a do dargwlčieho tela sa zapichol druhý šíp. Netvor sebou už len šklbol, otočil hlavu k Eleasovi a hrozivo zavrčal.

„Tá beštia má vari nekonečný počet životov!“ zvolal elf a pripravoval sa na ďalšiu strelu, keď sa vtom jeho kôň divoko mykol, takže Eleas div nevypadol zo sedla. Dargwlk, ktorého jeho sestra už nezvládala, naňho znovu zaútočil.

Veragin im chcel ísť na pomoc, no uvedomil si, že netvor, ktorý ho napadol, stále žije, a dokonca aj s dvoma šípmi v tele sa naňho znovu chystá vrhnúť. Vzápätí sa rozbehol a s roztiahnutými pazúrmi skočil na Veragina. Ten však už bol pripravený, a len čo sa dargwlčie obrovské telo ocitlo nad ním, vrazil mu do hrude svoj meč. Netvor naposledy zavyl od veľkej bolesti a bezvládne sa zvalil na Veragina. Mladík beštiu okamžite s odporom zhodil na zem vedľa seba. Vyčerpane sa prekotúľal nabok a sledoval, ako netvorove krvavé oči vyhasínajú.

Dargwlk, ktorý ohrozoval Eleasa a Lavril, hlasito zavyl a uprel zrak na svojho druha, čo sa práve chystal odhryznúť Falienovi ruku. Chýbal v nej meč, ktorý ležal ďaleko od neho. Obaja dargwlci sa zarazili a pri pohľade na svojho mŕtveho druha s ohlušujúcim kvílením a vytím utiekli preč.

Nakoniec sa zadychčaný a vysilený Veragin tackavo postavil a rozhliadol sa okolo seba. V dochrámanom kolene mu bolestivo šklbalo.

Všetci pozoskakovali z koní a rýchlo k nemu pribehli. Okrem zraneného kolena mal zakrvavené aj predlaktie, ktoré mu zrejme netvor podriapal svojimi pazúrmi.

„Odporná beštia!“ vyrazil zo seba opovržlivo Falien pri pohľade na dargwlkovo mŕtve telo. Ruku, v ktorej zvieral meč, čo hneď zdvihol zo zeme, mal do krvi odretú, rovnako aj druhú.

„Nikdy som nič také nevidela. Zaujímalo by ma, kde ich Valgar vyhrabal,“ poznamenala Lavril a upravila si svoje žiarivo biele vlasy zviazané do dlhého copu.

„Boli veľmi rýchli a vytrvalí,“ vyhlásil Eleas a neprítomne si prezeral mŕtveho netvora. „Musel by som do nich vystrieľať celý tucet šípov, kým by som ich zabil. Čo myslíte, kam bežali?“

„Povedal by som, že utekali všetko porozprávať svojmu pánovi,“ zaškľabil sa trpko Veragin a konečne zasunul meč späť do pošvy.

„Jednej veci však nerozumiem. Vraveli, že sa im nepodarilo jednorožca nájsť. Nemôžu ho vypátrať. Prečo? Valgar predsa vie, že sa ukrýva niekde pri Ismires.“

„Tiež to nechápem,“ potvrdil zamyslene Eleas. „Niečo za tým bude.“

„Jedno je isté. Môžeme počítať s tým, že dargwlci sa vrátia. A budú ešte zúrivejší než dnes. Veď sme im zrejme zabili brata,“ upozornila ich Lavril.

Aranis, ktorá stále zhlboka odfukovala, len prikývla a ohmatávala si hlboký škrabanec na tvári, ktorý ju zrejme pálil. Potom uprela zrak na Veragina a zdesene vykríkla: „Veragin! Veď si zranený!“ a chytila mu ruku, aby sa na zranenie lepšie pozrela.

„To nič nie je,“ zamumlal v rozpakoch a opatrne sa jej vyšmykol, aby to nevyzeralo nevďačne.

„Že to nič nie je?!“ vytreštila naňho Aranis oči. „Veď máš ruku príšerne dotrhanú a k tomu aj poriadne krvácaš!“

Lavril sa pozrela na zranenie a súhlasila s princeznou. „Aranis má pravdu! Nevyzerá to veľmi pekne. Mal by si si nechať ranu obviazať, a to hneď!“ dodala nekompromisne.

Veragin len súhlasne sklopil zrak a sadol si na veľký plochý kameň kúsok od cesty medzi dvoma borovicami.

Aranis sa rozbehla k torbe po obväz a ostatní šli upokojiť svoje kone, ktoré boli ešte stále vydesené. Sniežik sa prišmotkal k Veraginovi a nahlas si vydýchol.

„Teda! To bola vari tá najhoršia bitka zo všetkých! Takých veľkých psov som ešte nevidel! Veľmi ťa to bolí?“

„Nie, len trochu páli. Vlastne som si skoro ani nevšimol, že mám ruku takto doriadenú,“ odvetil Veragin a prezeral si svoje zakrvácané predlaktie.

„Hmm... Úplne najviac som sa zľakol, že ma ten kôň priľahne, keď po nás tá obluda skočila!“ vyhŕkol Sniežik.

„To si na tom dobre, Žiki. Mňa ten kôň naozaj priľahol,“ uškrnul sa Veragin.

„Veď hej, vlastne... Čumel som, ako sa na teba zvalil! To vieš, že som ti chcel ísť hneď na pomoc, ale už si vyzeral byť v pohode!“

„No jasné. Schovaný v kríkoch si mi vážne pomohol najviac,“ zasipel Veragin ironicky.

„Ja som sa tam predsa neschovával! Ja len... len... to vieš! Skrátka, len som... no... totiž som sa tam nejako zatúlal a potom som sa nemohol dostať von!“ vyhováral sa Sniežik.

„Ale, prosím ťa, Žiki!“ oboril sa Veragin na mačkoroha podráždene, hoci bol v skutočnosti rád, že sa Sniežik schoval – ako napokon zakaždým –, pretože nemal čas dávať naňho pozor.

V tej chvíli sa vrátila Aranis s obväzmi a vodou. Sadla si k Veraginovi, poumývala mu zranenú ruku a potom sa pustila do obväzovania.

„Musím sa priznať, že som mala naozaj strach,“ ozvala sa tichým hlasom.

„Vyzerali hrôzostrašne,“ pritakal Veragin a snažil sa ju tak nenápadne utešiť.

„To áno. Ale bolo mi ich aj trochu ľúto,“ priznala.

Veragin prekvapene zvraštil obočie. Nechápal, ako jej môže byť ľúto takých krvilačných netvorov, ale vzápätí si uvedomil, akú lásku pociťuje Aranis k všetkým živým tvorom.

„Neboli to nijaké zvieratá ani nič podobné. Sú stelesnením zla, Aranis. Nemajú dušu, necítia súcit a dobro pre ne znamená len akýsi odporný odpad, ktorý je nášmu svetu na príťaž. Nemusí ti ich byť ľúto.“

Aranis mala pocit, akoby Veragin presne vedel, o čom hovorí. Chystala sa mu odpovedať, ale nakoniec len kývla hlavou. „Máš pravdu.“

Veragin sa jej zahľadel do očí. „Nemaj súcit s niekým, kto ho nemá s tebou...“

Aranis mu pohľad očí opätovala a jeho slová na ňu desivo zapôsobili. Radšej sklopila zrak a pokračovala v obväzovaní. Veragin sa však na ňu pozeral ďalej. Pozoroval ju veľmi rád a bol by schopný dívať sa na ňu celý deň. Aranis jeho pohľad cítila a vždy sa naňho len letmo pozrela. Zakaždým keď sa mu dívala do lesklých hnedých očí, do ktorých mu padali dlhé vlasy, cítila zvláštny, ale krásny pocit. A Veragin bol na tom rovnako.

Po chvíli bola s ošetrovaním hotová a mohli znovu vyraziť na cestu.

„Mali by sme sa najskôr najesť,“ navrhol unavene Eleas. „Ten boj nás vyčerpal a neviem ako vy, ale ja som hladný.“

Ostatní súhlasili. Keď Veragin vyberal z torby jedlo, Sniežik sa naňho oboril: „Môžeš na ňu prestať v kuse čumieť?!“

Veragina jeho poznámka trochu zarazila, ale ignoroval ju.

„Dosť ma tým už štveš,“ pokračoval Sniežik. „Vravel som, že nechápem, čo vy dvojnohí na tých babách vidíte,“ vzdychol si nakoniec.

Veragin mu namiesto odpovede strčil pod nos polovicu údenej ryby.

„Len polovicu?!“ skríkol Sniežik urazene.

„Musíme šetriť a okrem toho by ti nezaškodilo držať diétu,“ povedal Veragin a pozrel na jeho okrúhle bruško.

„Nezmysel!“ zavrčal Sniežik a zahryzol do jedla.

OHROMNÁ MOC ZEME

Sniežik mal ešte stále pred očami obraz včerajšieho dňa. Stále sa mu tam objavovali veľkí vlci, nazývaní dargwlci, a v hlave mu stále zneli Lavriline slová, že sa tie potvory určite vrátia. Nikomu to ale nepovedal, ani Veraginovi. Nechcel, aby si myslel, že sa nebodaj bojí, pretože sa v skutočnosti naozaj bál. Lenže to Veragin aj tak vedel.

Opäť boli na ceste takmer celý deň, ale dúfali, že slnko na obzore ešte nejakú tú hodinu vydrží. Už len pár metrov a mali by vyjsť z Kelonského lesa a ocitnúť sa na rozľahlej lúke, cez ktorú sa chceli dostať až do Zerovského lesa.

Konečne sa ocitli na začiatku poľany a rozhodli sa odpočinúť si.

Zelená plocha bola posiata žiarivými žltými a ružovými kvetmi, medzi ktorými poletovali včely. Z voňavej trávy sa ozýval cvrkot hmyzu a tu a tam rástli rozličné huby a malé smriečky. Ďaleko pod kopcom sa rysoval hmlistý okraj Zerovského lesa.

Aranis odsedlala Adalasa a navrhla, aby všetci nechali svoje kone voľne sa pásť na lúke. „Adalas sa chce prebehnúť a ostatné kone určite tiež.“

Falien sedel na veľkom kameni a leštil svoj meč. Lavril s Eleasom sa opierali obďaleč o tri ďalšie veľké kamene zarastené machom a žltými kvetmi a rozprávali sa medzi sebou v elfskom jazyku. Veragin so Sniežikom sedeli hneď pri lese pod veľkým hrčovitým dubom a mladík pozoroval Aranis a Adalasa, ako sa spolu hrajú. Potom začul, ako Eleas vykríkol: „Alas! Alas!“

Chvíľu premýšľal, čo to asi môže znamenať, ale vzápätí to pustil z hlavy. Zranená ruka ho už nebolela, ale mal ju ešte obviazanú. Pohodlne sa uvelebil v hebkej tráve v tieni duba a nechal sa hladiť jemným teplým vánkom. Zo slnkom zaliatej lúky k nemu doliehal veselý Aranisin smiech a erdžanie Adalasa. Ešte sa pozrel na rozvaleného spiaceho Sniežika vedľa seba, ktorý spokojne mľaskal, a potom nechal svoje ťažké viečka pomaly klesnúť.

„Veragin?“

Mládenec prekvapene otvoril oči. Pred sebou zbadal usmievajúceho sa Eleasa.

„Môžem si k tebe prisadnúť?“

„Áno, samozrejme,“ odpovedal Veragin a Eleas si sadol do trávy vedľa neho. Nechápal, čo môže elf chcieť, a tak čakal, čo bude ďalej. Nič. Bolo ticho.

„Potrebuješ niečo?“ spýtal sa nakoniec trochu neisto.

„Nie, kdeže. Len som sa chcel s tebou porozprávať. Trochu sa spriateliť,“ odvetil elf úprimne. Veragina to prekvapilo. Ešte nikto sa s ním nechcel len tak porozprávať, nieto sa spriateliť. Preto chcel túto chvíľu využiť. Bol rád, že sa s ním chce sympatický elf zblížiť. Zatiaľ sa spriatelil len s Aranis a trochu aj s Lavril. S Falienom sa priateliť netúžil. Mal však pocit, že s týmto elfom by mohol skvelo vychádzať.

„Aha... takže... ty si osobný strážca princeznej, však?“ snažil sa nadviazať rozhovor Veragin.

„Áno. Osobný strážca a najlepší priateľ. Vyrastali sme spolu s mojou sestrou s Aranis,“ usmieval sa Eleas a Veragin sa jeho slov hneď chytil. Chcel sa toho o elfoch dozvedieť čo najviac.

„Ako ste mohli spolu vyrastať, keď Aranis je princezná? Totiž, chcem povedať, že ona je z kráľovského rodu... Môže vari vyrastať s deťmi – ehm – z nižších vrstiev?“ zaujímal sa.

„Elfovia medzi sebou nerobia rozdiely. Medzi nami neexistuje nevraživosť, nenávisť, závisť či dokonca vraždy. Preto sa deti obyčajných elfov môžu pokojne hrať s deťmi rodičov so vznešenou krvou,“ vysvetlil Eleas a bolo vidieť, že čaká na ďalšiu Veraginovu otázku. Vzápätí sa dočkal.

„So vznešenou krvou? Ako vlastne funguje vaša spoločnosť? Aké máte zvyky a zákony? Ako žijú elfovia?“

„Elfovia so vznešenou krvou sú tí, čo sa narodili s darom vnútor-
nej múdrosti, neomylnosti, vznešenosti a čistoty. Takí elfovia zasadajú v Rade kráľovnej a rozhodujú o záležitostiach sveta. Nazerajú do Anlidi-lira – Studničky obrazov. Robia dôležité rozhodnutia, ktoré musia byť bezchybné, spravodlivé a múdre,“ vysvetľoval ochotne Eleas a Veragin pozorne počúval. „Právo zasadať v Rade kráľovnej má však každý elf bez rozdielu pôvodu, rodiny alebo majetku. No ak nemá vznešenú krv, musí prejsť zložitým výcvikom ducha aj tela, ktorý trvá niekedy veľa rokov. Až potom sa môže stať členom Rady. Ja som podstúpil výcvik, aby som sa mohol stať princezniným strážcom, ale chcel by som sa zúčastniť aj výcviku do Rady kráľovnej.“

„Elfovia sú naozaj úžasné bytosti,“ poznamenal obdivne Veragin.

„Len sa snažíme žiť v súlade a mieri so všetkými ostatnými tvormi a, samozrejme, aj so svojimi vlastnými druhmi. Načo sú spory a nenávisť? K ničomu nevedú, jedine k záhube. Snažíme sa bojom vyhýbať, ale keď ide o záchranu celého sveta, ako je to práve teraz, sme pripravení bojovať,“ odpovedal elf múdro a Veragin pocítil, že okrem Aranis ešte nestretol nikoho, koho by tak veľmi obdivoval a vážil si ho ako práve Eleasa.

„Myslím, že si dobrý človek, Veragin. Máš čisté srdce. Tajomstvo, ktoré si strážiš, je len tvoje a záleží na tebe, či ho niekedy niekomu z nás prezradíš. Len som chcel, aby si vedel, že budem rád tvojím priateľom,“ povedal nakoniec vľúdne.

Veragin sa šťastne usmial. „Si mojím priateľom!“

Eleas ho priateľsky potľapkal po chrbte a šiel si sadnúť späť k Lavril, kým Sniežik odskackal vyhrievať sa na lúku.

Veragin sa cítil skvelo. Konečne bol po dlhej dobe naozaj spokojný a šťastný. Eleas bol úžasný elf. Priateľský, chápavý, vrúcny a otvorený. A tiež veselý a bystrý. Bolo na ňom poznať, že každému rád ochotne pomôže. Presne tak ho opisovala Aranis.

Zo zadumania ho vytrhla práve ona, keď k nemu pribehla a spýtala sa: „Myslíš, že by si mi mohol začať dávať tie lekcie boja s mečom, Veragin?“ Zoširoka sa naňho usmiala, oči jej pritom nádherne žiarili a Veragin ňou bol doslova očarený. Chvíľu na ňu len tak hľadel, kým sa spamätal.

„Dobre. Začneme hneď?“

Aranis prikývla.

„Tak si vezmi svoj meč.“

Veragin vytasil zbraň a Aranis ho nasledovala. „Najprv si musíš osvojiť správne držanie tela a meča. Vidíš?“ Názorne jej to predviedol. Aranis to po ňom zopakovala, ale ruky mala stále príliš uvoľnené. Veragin k nej zozadu pristúpil a chytil ju za paže. „Musíš seba aj meč držať pevne, potom budeš schopná dávať silnejšie údery.“

Aranis cítila, ako tesne pri nej Veragin stojí, a začala byť trochu nervózna, akurát nechápala prečo. Navyše sa jej jeho blízkosť páčila.

„Tak,“ povedal mladík a odstúpil späť na svoje miesto. „Teraz na mňa skús zaútočiť. Dáme si menší súboj,“ navrhol a usmial sa.

Aranis zaútočila na Veraginov meč. Mladík útok s ľahkosťou odrazil a vzápätí jej zasadil silný protiúder, až odskočila nabok. Potom sa ich meče dali do rýchleho súboja. Aranis bojovala celkom dobre, až to Veragina prekvapilo. Jej pohyby boli elegantné a ľahké.

Pokúšala sa ho odzbrojiť, ale márne. Veragin jej nakoniec obratným manévrom vyrazil meč z ruky, a kým sa stačila spamätať, stál jej za chrbtom a ostrím sa dotýkal jej hrdla.

„To nebolo zlé,“ ohodnotil dievčinu trochu omámene. Keď bola pri ňom takto blízko a cítil jej kvetinovú vôňu, prestával normálne uvažovať. Želal si, aby ju mohol pohladiť po tých jemných ligotavých vlasoch, ktoré sa teraz dotýkali jeho tváre.

„Bolo to hrozné. Tak ľahko si ma porazil,“ povzdychla si elfka, a prebrala ho tak zo snívania. Veragin sklopil meč.

„Nie, naozaj bojuješ dobre. Potrebuješ len trochu trénovať,“ snažil sa ju povzbudiť. Nato sa obaja vyľakane strhli, pretože začuli Sniežikovo zúfalé jačanie.

„Ááá! Pomóóc! Ten hlúpy kôň ma chce zabiť! Jááj!“

Jačal a pobiehal sem a tam pomedzi ružové kvety a nad ním samopašne divoko poskakoval Adalas. Zdalo sa, že sa mu naozaj páči takto si Sniežika doberať. Jeho prekrásna čierna srsť sa na slnku nádherne leskla, a keď zvesela pohadzoval hlavou, dlhá hriva mu padala až do jantárových očí.

Sniežik už bol z toho večného pobiehania načisto unavený a sotva sa hýbal, keď mu vtom Adalas dupol na chvost.

„ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁUUUUÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!!!!“ ozval sa z jeho malej papuľky príšerný vreskot, div že sám nevyskočil z kože. „TY ODPORNÁ BEŠTIA! TY OBROVSKÁ HORA MÄSA BEZ MOZGU! TY NAJHLÚPEJŠÍ OSOL V KOŽI KOŇA!“ nadával Sniežik, až z neho šľahali blesky.

„Žiki! Čo to vyvádzaš!“ kričal naňho Veragin, keď tam s Aranis dobehli.

Elfka sa smiala a privolala Adalasa k sebe. „Ta li, Adalas.“

„Ja?!“ osopil sa naňho Sniežik a zúrivo pritom prskal. „Ako to myslíš, že čo vyvádzam? Ty vari nevidíš, že ma to otrasné zviera chcelo zmrzačiť?!“

„Ach, Žiki!“ povzdychol si nad ním Veragin a pokrútil hlavou.

„Adalas sa s tebou chcel len hrať,“ bránila svojho koňa Aranis.

„Takže hrať?! Pche!“ odfrkol Sniežik urazene a labkou si uhládzal chvost.

„Ospravedlňujeme sa za ten chvost, Sniežik. Adalasa to mrzí,“ pokračovala Aranis. „Nechcel ti ublížiť.“

Mačkoroh však na ňu vrhol vražedný pohľad a ďalej všetkých ignoroval.

„Nechaj ho tak, Aranis. Veď jeho to prejde,“ upokojoval ju Veragin a chcel pohladkať Adalasa po čele. Ten sa však mierne vzopäl a zúrivo zaerdžal. Veragin stiahol ruku a spýtavo sa pozrel na Aranis.

„Nedovolí nikomu dotýkať sa ho. Pustí k sebe len mňa. Je priveľmi hrdý a nedôverčivý, vieš?“ vysvetľovala. „Na Santieli som si ho vybrala, pretože som cítila, že je to veľmi silný a odvážny kôň. Do tej doby vraj k sebe nikoho nepustil. Ja som sa však spojila s jeho mysľou a vysvetlila mu, že zo mňa nemusí mať strach, že ho chápem a som priateľ.“

Aranis zostala na lúke s Adalasom a Veragin sa vrátil späť k lesu. Zamieril k jednému z veľkých kameňov, na ktorom sedel Eleas. Lavril obďaleč práve o niečom debatovala s Falienom.

„Všimol som si, že s princeznou Aranis dobre vychádzate,“ poznamenal s úsmevom Eleas, keď si k nemu Veragin prisadol a oprel sa o kameň.

„Áno. Ona je... je úžasná,“ prisvedčil chlapec potichu. „Nikdy som sa s niekým podobným nestretol. Obdivujem ju.“

Eleas sa usmial. „Áno... Princezná je taká. Dokáže v každom človeku, v každej živej bytosti vidieť krásu, ktorú ani oni sami zvyčajne nevidia.“

Veragin sa zamyslel. Možno aj v ňom vidí Aranis niečo dobré a krásne, i keď on sám to naozaj nedokázal. Možno preto mu verí, hoci vie, že im klamal.

„Aranis je veľmi vnímavá a citlivá, dokáže vycítiť, keď sa niekto, kto jej je blízky, trápi. Spojenie s prírodou a so zemou jej dáva istú vyrovnanosť, vnútornú silu a pokoj,“ pokračoval Eleas a letmo pozrel na Veragina, ktorý princeznú zasnene pozoroval. Závoj jej ligotavých vlasov, temných ako noc, sa perleťovo trblietal pod zlatými slnečnými lúčmi. Ľahký vietor sa pohrával s jemnými pramienkami, čo jej poletovali okolo nežnej tváre a padali do krištáľovo modrých, prenikavých očí.

Sledoval, ako sa jej drobná rúčka dotýka lesklej čiernej srsti Adalasovho veľkého, statného tela. Napadlo mu, že takého silného a prudkého koňa by nedokázal skrotiť ani on sám. A predsa to Aranis dokázala. Len obyčajným spojením myšlienok, bez násilia a snahy podrobiť ho svojej vôli. Stačilo mu ukázať, že sa nemá čoho báť, že ona chce byť len jeho priateľ, a Adalas sa k nej správa ako baránok. Sú teda priateľmi. Spojenie pán a jeho kôň k nim nepatrí.

Možno mi nedovolil pohladiť ho nielen preto, že k sebe okrem Aranis nikoho nepustí, ale aj preto, lebo sa ju snaží chrániť... uvažoval Veragin, s pohľadom stále upretým na elfku a Adalasa, ktorý do nej práve jemne strkal pyskom.

Nato sa opäť ozval Eleas a zaskočený Veragin prešiel pohľadom naňho. Celkom zabudol, že tu s ním niekto sedí.

„Vieš, Veragin, Aranis má dar. Ona dokáže vycítiť život. Cíti život každého tvora, každého človeka, každého elfa... Cíti ich srdcia, ich lásku. Túžbu žiť, tú radosť zo života... Rovnako tak dokáže vycítiť aj smrť. Cíti jej prítomnosť, vidí utrpenie tých, ktorých si odnáša. Ona cíti jej ľadový dych, keď sa blíži. Cíti strach z nej. Môžeš to brať ako prekliatie. Ja sám neviem, ako to mám nazývať. No Aranis sa s tým už narodila aj zmierila...“

Veragin bol z toho, čo mu Eleas práve prezradil, trochu vyvedený z miery.

„Ale... prečo mi to nepovedala? Hovorili sme spolu o mnohých veciach. Toto... to je strašné.“

„Ona o tom nerada hovorí, Veragin. Myslím si však, že by bola rada, keby si to vedel. Možno si o tom bude chcieť niekedy pohovoriť.“

Veraginovi sa s Eleasom naozaj dobre rozprávalo. Pomaly si začal uvedomovať, prečo sa o elfoch hovorí ako o vznešenom ľude. Elfovia sú oveľa vnímavejší a čestnejší než ľudia. Vážia si všetko naokolo, čo ľudia často nedokážu. Či hovoril s Aranis, Eleasom alebo Lavril, vždy mal pocit, že sa rozpráva s niekým, kto je oveľa urodzenejší než on.

Lenže teraz ho trápilo to, čo mu Eleas povedal o Aranis. Musí byť strašné cítiť smrť vždy, keď je nablízku, vidieť a cítiť utrpenie tých, ktorých v jej blízkosti stretla smrť. Musela cítiť aj bolesť svojich strážcov, ktorých po vylodení v Lilandgarii zabili kirlopovia, preblesklo mu hlavou. Bolo mu Aranis ľúto a chcel jej nejako pomôcť... ale vedel, že to nie je možné.

„Mali by sme ísť,“ zaznel Falienov hrubý hlas a vytrhol Veragina z myšlienok. Lavril aj Aranis už sedlali kone, a tak sa mohli vydať na cestu.

Zrazu sa však odkiaľsi ozval vzdialený ženský krik: „Pomóc! Pomôžte mi niekto! Prosím, pomôžte!“

Ten krik prichádzal sponiže kopca pod nimi. A potom sa z diaľky vynorila akási dievčina, volala o pomoc a bežala po svahu priamo k nim.

„Kto je to?“ spýtal sa prekvapene Falien. „A pred kým uteká?“

Dievčina celá zadychčaná dobehla až k nim. Bola veľmi krásna. Dlhé vlnité vlasy jej siahali až po pás a žiarivé smaragdovozelené oči prosili o pomoc. Tvár mala úzku a oválnu s vysokým čelom. Na sebe mala dlhú sukňu z kvetov s rozparkami nad kolenami, takže jej bolo vidieť dlhé štíhle nohy. Z kvetov bol aj vrchný diel jej odevu.

„Ach, prosím! Prosím, pomôžte mí!“ modlikala a tvár mala bledú od strachu.

„Čo sa vám stalo? Len pokojne, nebojte sa a povedzte, čo sa stalo,“ snažil sa ju utíšiť Eleas.

„Musíme zmiznúť! Hnéď! Rýchló, utekajté!“ naliehala dievčina. „Môžemé sa ukrýť v mojéj dediné! Utekajté tam dozadú, okoló Kelonskéhó lesá až ná pobrežie.“

„Čoho sa tak bojíte?“ nechápavo sa spýtal Falien.

Odpoveď na jeho otázku sa však vzápätí objavila. Spopod kopca sa k nim vzduchom rútilo nejaké monštrum. Podobalo sa na ženu, ale nohy malo zakončené veľkými paznechtami a na prstoch rúk malo dlhé pazúry. Kožu to malo scvrknutú, žltkastú a šupinatú. Z chrbta mu vyrastal jeden pár obrovských netopierích krídel, tiež posiatych šupinami. Vlasy tej ohyzdy mali farbu slamy a inak bezchybnú ženskú tvár špatili spaľujúce žlté oči a veľké špicaté šupinaté uši. Ústa boli plné drobných ostrých zubov. Tá žena vydávala príšerné zvuky. Ako keď počujete myšiaka krúžiaceho nad lesom a k tomu sa pridá jačavý piskot krysy. Blížila sa veľkou rýchlosťou a naťahovala k nim svoje pazúry.

„Preboha, čo je to?“ hlesol s hrôzou v očiach Falien a ako skamenený sa díval na oblohu.

„Rýchlo! Musíme zmiznúť!“ zvolal Eleas a všetci sa vyšvihli na kone. Dievčina si sadla k Falienovi na jeho žrebca Kyma a všetci uháňali do dediny. Neznáma im ukazovala cestu.

Kone cválali popri lese takým tryskom, že aj stromy sa javili len ako dlhé rozmazané šmuhy. Okrídlená žena bola už nad ich hlavami, zúrivo mávala veľkými šupinatými krídlami a hlasito jačala. Až teraz Falien rozpoznal, čo je to stvorenie zač.

„To je harpya!“ zakričal a nútil Kyma, aby ešte pridal, zatiaľ čo dievčina sa ho pevne držala okolo pása.

„Harpya? Čo je to?“ snažila sa kričať Lavril, ale sotva lapala po dychu, pretože v trysku, ktorým sa kone rútili vpred, jej vietor prudko šľahal do tváre. „Také stvorenie v našej zemi nežije!“

„Ani tu ich nie je veľa!“ snažil sa vysvetľovať Falien a nasmeroval svojho koňa bližšie k Lavril, ktorá cválala vedľa Eleasa hneď za Aranis, kým Veragin sa hnal vpredu po boku Faliena. Všetci tak mohli princa počuť a on pokračoval: „Žijú na lúkach alebo v blízkosti lesov a striehnu na okoloidúcich! Potom ich unesú do svojich hniezd, kde žijú spolu s ďalšími harpyami, aby im robili spoločnosť. Zvyčajne si vyberajú ženy, mužov využívajú len na rozmnožovanie!“

Veragin sa pri tej predstave zachvel.

„Áno, tak to jé, pané!“ kričalo dievča za jeho chrbtom a privieralo pritom oči, aby mu do nich nešľahal vietor. „Napadla má, keď sóm bolá na cesté zo Zerovského lesá do mojéj dediný. Tám si netrúfnu. Našú dedinú chráni kúzlo, pané!“

Falien usúdil, že s ďalšími otázkami, ktoré sa mu pri jej slovách drali na jazyk, počká, až dorazia do dediny.

Harpya dva razy silno zamávala krídlami, nabrala výšku a zmizla im z očí niekam vysoko za mraky. Veragin tušil, že to ešte nie je koniec. Bohužiaľ sa nemýlil. Harpya sa odrazu obrovskou rýchlosťou s ohlušujúcim pišťaním zniesla z oblakov priamo pred nich a žiadostivo k nim naťahovala pazúry. Všetci sa od ľaku mykli a prudko zatiahli za opraty svojich koní, aby ich pribrzdili. Kone splašene erdžali a vzpínali sa, ale zastali tesne pred paznechtami prečudesnej stvory, ktorá sa vznášala sotva meter nad zemou, s tvárou skrivenou do potešeného úškľabku.

Aranis na nič nečakala a natiahla ruky do vzduchu. Veragin na ňu prekvapene hľadel a nechápal, o čo sa pokúša. Čoskoro mu to však došlo. Počul iba, ako Aranis zašepkala niečo ako: Eruw keli... a z dlaní nad hlavou jej vyšľahli oslňujúce biele záblesky, ktoré Veragina aj ostatných, ale najmä harpyu celkom oslepili a všetko naokolo zaliali nepriepustným bielym svetlom. Biela žiara sa zakrátko začala pozvoľna meniť na oslňujúcu zelenú. Náhle sa všetko skončilo a Aranis držala v rukách akýsi pulzujúci útvar – žiarivozelenú energiu, ktorá sa jej omotávala okolo paží ako hmlistý trblietavý had. Jeden koniec stále prúdil elfke po rukách až k pleciam a druhý prechádzal v oboch dlaniach do gule plnej obrovskej energie.

Aranis celý čas ani nemrkla a zrak upierala priamo na harpyu pred sebou. Tá hlasito vrieskala a celý výjav vydesene pozorovala. Nakoniec princezná príval žiariacej energie vypustila z dlaní a oslňujúci lúč zeleného svetla okamžite zasiahol telo harpye. Ohromnou silou ju zrazil na zem, kde ju celú pohltil a pripútal k pôde. Akoby to boli nejaké matne žiariace zelené povrazy, ktoré sa pomaly roztekali po celom jej vzpínajúcom sa tele.

Všetci s úžasom hľadeli na harpyu, ktorá sa pomaly a so stále prenikavejším krikom prepadala do zeme, až pod ňou celkom zmizla. S ňou zhasla aj oslepujúca žiara energie.

Všade vôkol nich sa zrazu rozhostilo zvláštne ticho. Zdvihol sa mierny vietor a koruny stromov Kelonského lesa temne zašumeli. Pôda aj tráva vyzerali nedotknuto, akoby sa tu pred niekoľkými sekundami vôbec nič nestalo.

Aranis sa prebrala z akéhosi tranzu a zhlboka sa nadýchla, ani čo by celý ten čas vôbec nedýchala.

Veragin si uvedomil, že konečne videl Aranis použiť čarovnú moc. A tiež pochopil, že to, čo sa o nej hovorilo, je pravda. Nikdy nevidel nič impozantnejšie a veľkolepejšie. Tá ohromujúca sila... To obrovské množstvo energie, ktorú cítil... V tej chvíli mu Aranis vôbec nepripadala ako krehká a bezbranná elfská princezná, ktorú musí ochraňovať, ale ako niekto s mocou, ktorej silu si vôbec nevedel predstaviť. Až doteraz. Pozrel na Faliena a videl, že sa tvári rovnako ohromene. Potom prešiel zrakom na Lavril a Eleasa, ktorí sa usmievali nad niečím, čo im pripadalo dobre známe a očakávané. Samozrejme, pomyslel si Veragin. Tí dvaja strávili s Aranis skoro celý život. Museli takéto kúzla vidieť nespočetne veľa ráz.

„Čo to bolo?“ spýtal sa pomaly a ohromene Falien a neprestával vyvaľovať oči na miesto, kde sa harpya pred okamihom prepadla do zeme.

„To bolo malé kúzlo z hlbín zeme. Kúzlo pohltenia, prijatia. Zem si tú nešťastnicu vzala,“ odvetila Aranis s úctou, pričom tiež hľadela na miesto, kde sa ešte pred chvíľou zmietala harpya.

„Malé kúzlo?!“ vyhŕkol šokovaný Veragin. „Nikdy som nevidel nič silnejšie!“

„Moja moc siaha ešte oveľa ďalej, k úplným základom zeme. Toto bola len drobná ukážka toho, čoho sú zem a príroda schopné. Akou ohromujúcou silou disponujú,“ vysvetľovala elfka pokojne a v očiach jej bolo vidieť veľkú pokoru a úctu, ktorú k zemi a jej darom prechováva. „Zem si ma vybrala, aby som bola nositeľkou jej sily...“ dodala nakoniec.

„Ó, mojá paní!“ ozvala sa dievčina sediaca na Kymovi za Falienom. Zdalo sa, že až teraz jej došlo, že sa stretla s elfmi. „Aká česť pre mňá! Páni, elfovia aj s kráľovnou zemé! Nijaké legendý aní bájky, je to skutočnósť. A ešté k tomú vám vďačím za živót!“

Veragin vyzeral, akoby dievča nepočul, stále uprene hľadel na Aranis. „Takže môžeš používať ešte väčšie kúzla, než bolo toto? A nemôžeš nám nejaké ukázať?“

„To nie je také jednoduché, Veragin. Čím väčšie kúzlo, tým viac mi odoberá energiu. Každé kúzlo spotrebuje podľa svojej náročnosti určité množstvo mojich síl,“ usmiala sa Aranis.

„Po niektorom môže upadnúť aj do krátkeho bezvedomia. A navyše, na skutočne silné kúzla potrebuje maximum energie a absolútne sústredenie,“ doplnila Lavril.

„Prosím,“ spustil opäť piskľavý dievčenský hlások, „môžém vás ešté obťažováť? Zaviezlí by ste má do mojéj dediný? Je to už lén kusók odtiaľtó a na takých zdatných koňóch, ako sú tietó, tam budemé o chvíľočkú.“

„Ako sa vlastne voláš?“ spýtal sa prívetivo Eleas a uprel na dievča svoj prenikavý pohľad.

„A čo si zač? Ľudia nemávajú len tak od prírody zlaté vlasy,“ poznamenala chladne Lavril.

„Volám sa Alimanchá, prosím. A... a... a sóm... totíž, sóm lesná žienká. Ukažém vám svojú dedinú a svojé sestrý. Poďté, prosím.“

Skupina teda súhlasila a doviezla Alimanchu do jej dediny. Naozaj netrvalo dlho, kým sa ocitli v malej dedinke na morskom pobreží. Ležala na vysokom skalnom útese, o ktorý sa rozrážali divoké búrlivé vlny Nekonečného mora. Kelonský les ohraničoval jej severný cíp. Dedinka pozostávala len z niekoľkých drevených, značne prehnitých domčekov so strechami pokrytými ihličím, z ktorých vyrastali modré huby podobné dubákom. Okolo každého domčeka bola ohrádka obrastená machom a papradím. Chalúpky stáli na zelenajúcej sa tráve, ktorá bola všade naokolo, a sem-tam z nej vykúkali sedmokrásky. Okolo celej dediny rástli smreky a duby a uprostred stál akýsi vysoký dutý drevený stĺp, do ktorého viedli polorozpadnuté schodíky a končili sa až celkom hore, kde sa nachádzala malá terasa vystlaná senom a slamou. Tá pravdepodobne slúžila ako pozorovateľňa.

„To je čudné...“ ozval sa Falien, keď zosadali z koní. „Vaša dedina vôbec nie je na mape.“

„Sém ľudiá veľmí častó nezabludia, pané,“ odvetila Alimancha a podliezavo sa naňho usmiala. Princ si ten falošný úsmev nevšimol, svoju pozornosť venoval jej kráse.

„No dobre. Teraz by sme už ale mali ísť,“ pripomenula trochu rozladene Lavril. V dedine sa jej veľmi nepáčilo a dievčaťu ani za mak neverila.

„Nié, prosím! Zostaňté! Aspóň na večerú,“ žobronila Alimancha a vzápätí ich prišlo privítať ešte niekoľko ďalších dievčat. Všetky boli krásne ako ona a všetky mali rovnaké zlaté vlasy. V dedine nebolo vidieť jediného muža.

„Možno by sme sa mohli zdržať, nie?“ navrhol Falien, ktorý sa celý rozplýval nad všetkými tými krásavicami. „O chvíľu sa zotmie. Mohli by sme tu prenocovať.“

„To je pravda,“ podporil ho Eleas a zoširoka sa usmieval na dievčiny, ktoré ich teraz obskakovali.

Veragin tiež nič nenamietal, aj jemu krásky učarovali. Zato elfkám sa to veľmi nepozdávalo.

„Ja neviem, Aranis, tie ženy sa mi nepáčia,“ pošepkala zachmúrená Lavril princeznej.

„Ani mne nie, ale naši páni nás už prehlasovali,“ uškrnula sa Aranis.

„Vitajte, cudzinci. Ľudia aj vznešení elfovia,“ ozval sa ľadový povýšenecký hlas jednej zo žien. Akoby to bola ich kráľovná. Mala oblečené iné šaty než Alimancha a ostatné dievčatá. Krátka sukňa z veľkých zelených listov a červených kvetov, ktoré rástli na dlhých tenkých stonkách ohýbajúcich sa až po zem, jej siahala vysoko nad kolená a okolo pŕs mala akýsi pás z bielych ruží, ktoré mala omotané aj okolo rúk. Takisto v zlatých vlasoch mala zapletené červené kvety. Na tvári jej vystupovali lícne kosti a mala štíhly labutí krk. Inak bola bosá ako ostatné dievčatá.

„Som Eminicha, pani tejto dediny.“

Falien na ňu najprv vyvaľoval oči, ani čo by nikdy nijakú ženu nevidel, a potom predstavil seba aj ostatných. „Som princ Falien, toto je elfská princezná Aranis, jej strážcovia Eleas a Lavril a toto je bojovník Veragin so svojím spoločníkom mačkorohom Sniežikom.“

„Ach! Princ a elfovia! Nesmierna česť pre nás!“ zhíkla Eminicha a spľasla rukami.

„A to nié je všetkó, mojá paní!“ ozvala sa Alimancha. „Zachránilí ma préd harpyóu.“

„Ó, Alimancha, sestrička, aké šťastie ťa to postretlo!“ vypísklo vysokým hláskom jedno z dievčat a prihnalo sa k nej ako uragán.

„Anó, Onominchá. Eštežé som stretlá tychtó vzacných cudzincóv. Princezná Aranís tú harpyú zabilá.“

Tú poslednú vetu povedala Alimancha zvláštne potichu, akoby jej tej obludy bolo ľúto, a ostatné dievčatá si začali medzi sebou niečo začudovane šepkať.

„Je tó kráľovná zemé!“ vyhŕkla nato Alimancha a všetky sa od prekvapenia strhli.

„Kráľovná zeme?“ zopakovala Onomincha a vyvaľovala na Aranis veľké smaragdovozelené oči.

„Ehm... no...“ koktala Aranis a sklonila hlavu. Bolo vidieť, že je trochu v rozpakoch z toho, ako na ňu všetky ženy prekvapene vytriešťajú oči. Potom si však spomenula na svoj pôvod a hrdo zdvihla hlavu. „Áno, som kráľovná zeme a prichádzam so svojimi druhmi spoza mora, zo zeme Prvopočiatku, aby sme tu splnili isté poslanie.“

„Aké prekvapenie...“ zašepkala Eminicha tak, aby to ostatní nepočuli, a pozrela na Alimanchu. „Prosím,“ povedala nakoniec, „prijmite na uvítanie kvety z našej zázračnej rastliny Tilemenchy a zasuňte si ich za uši.“

Dievčatá im rozdali červené kvety a všetci hostia si ich trochu neisto vložili za uši. V tej chvíli Aranis cítila, ako sa jej začína točiť hlava a svet sa jej pred očami rozplýva. Nakoniec sa všetko začalo prepadať do čiernočiernej tmy a ona sa ponorila do hlbokého spánku.

HARPYE

Keď sa Aranis prebudila, cítila sa, akoby celé dni prespala na nejakom hebkom machu alebo v bavlnených perinách. Len čo sa však pokúsila pohnúť, zistila, že jej v tom niečo bráni. Pomaly otvorila oči a na chvíľu ju oslepili ranné slnečné lúče. Potom zbadala, že oproti nej sedia Falien, Lavril aj Eleas, všetci priviazaní k stromu. Splašene sa mykla a uvedomila si, že aj ona je spolu s Veraginom a Sniežikom priviazaná k veľkému kmeňu.

Veragin už bol hore, rovnako aj ostatní. Aranis sa porozhliadla a zistila, že sa nachádzajú pár krokov za dedinou a hneď za ich chrbtami sa rozkladá Kelonský les. Sedeli v zarosenej tráve priviazaní k dvom vysokým smrekom. Z ich termitmi prežratých kmeňov vyrastali čudesné modré huby. Aranis videla pred sebou zadné múry dedinských domov, obrastené nejakou popínavou rastlinou.

Snažila sa rozpomenúť, čo sa stalo minulý večer, ale rozbolela ju z toho hlava. Nevedela si nič vybaviť.

„Ako sa cítiš?“ spýtal sa jej Veragin.

„Ja... som zmätená... Čo sa stalo?“

„Ani ja som si nemohol na nič spomenúť, keď som sa prebral. Zrejme je to účinkom výlučkov toho kvetu,“ vysvetľoval Veragin.

„Čože? Ach áno... už si pomaly spomínam... to tie ženy... ony nás zviazali...“

„Presne tak! Nabetón! Už som hovoril, že nechápem, čo dvojnohí samci na tých ženských vidia?!“ zaprskal Sniežik.

„Ale prečo?“ pýtala sa nechápavo Aranis.

„Ja som vedela, že im nemáme veriť...“ krútila hlavou Lavril pri protiľahlom smreku.

„Neviem, o čo im ide,“ priznal Veragin a zamyslel sa.

Ešte chvíľu tam tak sedeli, slnko im svietilo priamo do tvárí. Aranis uvažovala o použití svojej moci, ale vedela, že so zviazanými rukami nepohne ani o piaď. A bez rúk to jednoducho nešlo. Sú aj také kúzla, že stačí len vysloviť nejaké slová, týkajúce sa napríklad vody, niektorých rastlín a podobne, ale to by tu teraz, bohužiaľ, nepomohlo. Potom sa k nim konečne niekto priblížil. Bola to Eminicha a v závese za ňou Alimancha s Onominchou.

„Dobré ráno. Aká bola noc?“ spýtala sa Eminicha a zlovestne sa usmiala.

„Čo to má znamenať?! Čo ste v skutočnosti zač?“ oborila sa na ne podráždene Lavril.

Alimancha s Onominchou sa na seba pozreli a vzápätí sa rozosmiali príšerným jačavým smiechom. Aranis aj všetkým ostatným sa zdal nebezpečne povedomý.

„Kto v skutočnosti sme?“ zopakovala Eminicha ironicky. Pozrela na svoje služobnice a tie sa znovu začali diabolsky smiať. Potom si zrazu kľakli na zem, sklonili hlavy a zakryli si ich rukami, ktoré však vzápätí začali meniť svoju podobu. Koža na nich sa scvrkávala a objavili sa jašterie šupiny. Z prstov im začali vyrastať dlhé čierne pazúry a kĺby na nich sa zväčšovali. Z chrbtov sa tým stvorám s odporným praskaním liahli akési krídla, podobné obrím netopierím blanám. Boli nechutne slizké, ešte z nich viseli kúsky kože a stekala po nich krv, ako sa vykľuli. Obe dievčatá sa zdvihli zo zeme a postavili sa. Vlasy už nemali zlaté, ale svetlé ako slama. Oči nemali zelené, ale žlté a oranžové s červenými žilkami. Otvorili ústa – ak sa to vôbec dalo nazvať ústami –, teraz už oveľa väčšie, a zúrivo zajačali.

„Harpye predsa nedokážu brať na seba ľudskú podobu!“ ohromene namietal Falien, zatiaľ čo Sniežik sa tváril dosť znechutene.

„Áno, tak to bývalo,“ potvrdila Falienovu domnienku Eminicha. „Teraz je však všetko inak. Môžeme k sebe lákať ľudí, predovšetkým mužov, vďaka našej ľudskej podobe. A za to vďačíme nášmu pánovi. Valgarovi!“ doložila s láskyplným výrazom, akoby hovorila o nejakom božstve.

„VALGAROVI?!“ vykríkla prekvapene Aranis.

„Je to náš Spasiteľ. A z vás by boli len úbohí, obyčajní zajatci. Dámy, vy dve by ste sa stali jednými z nás, a vy, ctení páni, by ste sa podieľali na našom populačnom raste. Pretože ste však zabili jednu z našich sestier mocou zeme, zistili sme, kto ste. Náš pán nám o vás rozprával a prikázal, že ak vás stretneme, máme vás zajať a hneď mu o tom poslať správu,“ povedala Eminicha a ľadovo sa usmiala.

„Takže ten útek pred harpyou na lúke bol fingovaný!“ zasyčal Falien, pričom sa mykal a dúfal, že povrazy povolia.

„No jasné!“ zajačala harpya Alimancha. „Všetkó boló hrané! Potóm ste všák zabilí našú sestrú! To sá nemaló stať! Nemaló!“

„Myslím, že najlepšie by bolo dať nášmu Spasiteľovi okamžite vedieť o tomto drahocennom úlovku. Iste po vás niekoho pošle,“ oznámila im nakoniec Eminicha a zvrtla sa na odchod, zatiaľ čo druhé dve harpye zamávali krídlami a vzniesli sa do vzduchu. Aranis sklonila hlavu, aby ju rozvírený vzduch neštípal v očiach, ale to sa už harpye so škrekľavým rehotom vznášali medzi mrakmi a pomaly sa vzďaľovali z dohľadu. Aranis napadlo, že si zrejme letia vyhliadnuť novú korisť.

„Takže nás nezabijete?“ stačil sa ešte nesmelo spýtať Sniežik Eminichy.

„Nie. To spraví náš Spasiteľ. Ale teba by sme si mohli dať na obed,“ žiadostivo sa naňho usmiala a odkryla zuby ako ihličky. Sniežik len vydesene preglgol.

„Valgar si začína podmaňovať aj zlé živé bytosti z lesov, tie s dušou, čo k nášmu svetu patria už odpradávna. Nestačí mu, že otvoril Bránu temnôt a vypúšťa z nej rozličné netvory...“ povedal Veragin, len čo Eminicha odišla.

„A čo urobíme?“ spýtal sa vystrašene Sniežik.

„Vzali nám naše meče i luky... a tiež kone,“ uvažoval Veragin nahlas. „Keď sa odtiaľto dostaneme, musíme po ne zájsť.“

„Malo by to byť ale v tichosti. Nechce sa mi bojovať s celou dedinou rozzúrených okrídlených ženských,“ poznamenal sarkasticky Falien a usmial sa.

„Hej, to je síce všetko fajn, ale AKO sa odtiaľto dostaneme?!“ zajačal Sniežik, až sa mu zježili chlpy.

Veragin sa tomuto detailu chcel vyhnúť, ale bolo jasné, že sa to nedá. „No, pravdupovediac, Žiki, ja...“ nedokončil vetu. Zarazil ho akýsi zvuk, vychádzajúci z lesa hneď za ich chrbtami.

„To bola veverička... Povedz, že to bola veverička, Veragin! No tak, určite to bola veverička!“ upokojoval sa roztraseným hlasom Sniežik.

Lenže za blízkym stromom sa zjavilo stvorenie, ktoré sa rozhodne na veveričku nepodobalo. Mohlo im siahať tak po kolená. To stvoreniatko bolo vychudnuté a na dlhom vyziabnutom krku mu trónila pomerne veľká hlava s okrúhlymi odstávajúcimi ušami a s pripichnutou náušnicou na pravom z nich. Tvári tohto prapodivného tvora dominovali skutočne obrovské sladké očká, ktoré sa ligotali a nevinne sa na nich dívali. Dali by sa prirovnať ku korálikovým očičkám malého mačiatka alebo zajačika. Noštek bol doslova vernou napodobeninou zajačieho ňufáčika. Maličkú pusinku mal stiahnutú do prekvapeného „O“ a na čele mu vyrastali drobné rožteky, ktoré čiastočne zakrývali strapaté vlasy. Malé telíčko mal oblečené do béžových nohavíc nad členky, s veľkými vreckami a trakmi. Nohy mal krátke, ruky tiež, zato prsty mal až pridlhé. A kožu svetlohnedú.

„Prepánajána!“ vypískla Aranis. „To je predsa škriatok!“

„Škriatok? Naozaj? Ešte nikdy som nijakého nevidel,“ zamyslene sa usmieval Falien.

„V našich lesoch ich žije veľmi veľa, ale neradi sa dávajú pozorovať,“ poznamenal Eleas so zrakom upretým do lesa k stromu, za ktorým sa skrýval škriatok.

„Škria-tok?“ koktal Sniežik. „A žerie to mačkorohy?“

„Mlč, Žiki!“ okríkol ho Veragin.

„Čo?! Chcel som len povedať, že keby nás to chcelo zožrať, tak nás ochránim!“ bránil sa Sniežik dotknuto.

Veragin ho chcel zase odbiť nejakou poznámkou, ale vedel, že to nemá význam. Sniežik je až priveľmi hlavatý.

„Mohol by nám pomôcť dostať sa odtiaľto!“ napadlo Lavril. „No tak, škriatok, neboj sa. Poď k nám.“

„My ti neublížime. Sme priatelia,“ pridal sa s úsmevom Eleas.

Škriatok sa stále schovával za stromom a nesmelo vykukoval.

„Zdá sa, že má strach,“ usúdil Falien.

„Škriatkovia boli vždy plachí,“ pritakala Aranis.

„Nás sa naozaj nemusíš báť. Potrebujeme tvoju pomoc. Prosím!“ skúšal to ďalej Eleas. A zrejme to zabralo, pretože škriatok zažmurkal veľkými očami a vyliezol spoza stromu. Eleasova priateľská, ale vznešená tvár sa mu zjavne pozdávala. Pomaly sa blížil k zajatcom, až sa došuchtal priamo k nim a vypliešťal na nich svoje obrovské oči.

„Výborne! Ako sa voláš, škriatok?“ pokračoval opatrne Eleas, aby ho nevystrašil. Lenže škriatok naňho len nechápavo hľadel.

„Vie ten krpatý ťulpas vôbec hovoriť?“ spýtal sa znudene Sniežik, keď si škriatka pozorne prezrel a usúdil, že také malé stvorenie by ho rozhodne zožrať nemohlo.

„Preboha, Žiki, mlč už!“ nazlostil sa Veragin.

„Ja vedieť hovoriť, pán biely kocúr a roh,“ vypískol znenazdajky škriatok zvučným hláskom. „Ja sa volať Pitti. A vy byť obeť ďalšia tých žien s krídla,“ mumlal Pitti a vypliešťal na všetkých oči. „Ty byť dobrý muž so špicaté uši. Ja Pitti to spoznať,“ pokračoval a vyškieral sa na Eleasa.

„Čo to trepe?“ zašepkal Sniežik Veraginovi, ale ten ho len prebodol pohľadom. „Veď hej, už mlčím.“

„Ďakujem, Pitti. Mohol by si nám teraz pomôcť? My totiž naozaj nechceme byť obeťami tých žien – harpyí,“ požiadal ho Eleas veselo.

„To ja by som chcieť tiež nechcel!“ zvolal Pitti. „Ja pomôcť vám, ale ony potom zo mňa urobiť obeť.“

„Zaručujem ti svoju ochranu, ak sa nám odtiaľto pomôžeš dostať, škriatok Pitti,“ prisľúbil mu Eleas.

Škriatok na chvíľu zaváhal, ale potom sa dal do rozväzovania povrazov. Najprv začal pri Eleasovi a ostatných pri strome, potom prešiel k Aranis, Veraginovi a k Sniežikovi.

„No výborne! Len sa, prosím ťa, ponáhľaj!“ snažila sa ho popohnať Lavril.

„Veď ja robiť rýchlo, žena biely vlas a špicaté ucho,“ mumlal Pitti.

O chvíľu už boli všetci rozviazaní a Pitti sa im zdal vari ešte menší než predtým. Zvlášť Eleasovi, ktorý bol zo všetkých najvyšší.

„Pitti, ty teraz zostaň tu a počkaj na nás. Musíme sa ešte vrátiť po naše zbrane a kone,“ vysvetľoval elf dôrazne.

„Ja sa ale sám báť tu. Čo ak nájsť ma žena s krídla?“ fňukal škriatok a ťahal Eleasa za suknicu zo sivej hodvábnej látky, posiatu striebornými znakmi.

„Len pokojne, škriatok, Sniežik tu s tebou veľmi rád počká,“ oznámil Pittimu, a teda aj Sniežikovi, Veragin.

„Jasné, to je v poriadku, ja tu zostanem a budem ťa ochraňovať, drobec,“ vyťahoval sa mačkoroh, ale v skutočnosti si vydýchol, že nemusí ísť spolu s ostatnými za harpyami.

„Mali by sme sa rozdeliť a každý prehľadá časť dediny tak, aby ho harpye nevideli. Potom sa tu zídeme,“ navrhol Veragin a ostatní s ním súhlasili.

„Dobre. Ja idem s Eleasom,“ povedal Falien.

„A my s Aranis pôjdeme spolu. Takže Veragin pôjde tiež s vami,“ rozhodla rázne Lavril a obe skupinky sa vydali do dediny, každá z inej strany.

Lavril s Aranis vykročili k domcom napravo. Opatrne sa zakrádali pomedzi dve chalupy a podľa hlasov sa zdalo, že harpye sú niekde vpredu pred domami a o niečom sa dohovárajú. Aranis opatrne nahliadla do okna jedného z domov, zatiaľ čo Lavril dávala pozor, aby sa neobjavila niektorá z oblúd.

„Najprv musíme nájsť naše zbrane. Pozriem sa sem,“ povedala Aranis a naklonila sa k oknu.

Dom bol skoro prázdny a pomerne tmavý. Po drevených stenách sa plazila pleseň a medzi jednotlivými doskami sa objavovali škáry. V dome bola len jediná miestnosť, ale okno, ktorým Aranis do nej nazerala, nebolo jediné. Na protiľahlej strane sa nachádzalo ešte jedno. Nemalo záclony ani závesy. Pod ním stála posteľ. Bola drevená a vystlaná senom, bez vankúšov, bez deky či periny. Harpye to zrejme pokladali za pohodlné. Pod oknom, pri ktorom stála Aranis, bol stolík a dve stoličky z dubového dreva. Vedľa stolíka pri ďalšej stene stál starý regál a police, na ktorých ležali nejaké kamienky, suché kvety, vyrezané kosti a fľaštičky s nejakou oranžovou tekutinou. Oproti sa nachádzali obyčajné dvere zo sivého dreva. Boli značne opotrebované, o čom svedčili aj škáry a diery medzi doskami.

„Nič tam nie je,“ riekla po chvíli Aranis a vzdychla si.

„Predsa nemôžeme prehľadávať každý dom!“ posťažovala si trpko Lavril.

„Veľa ich tu nie je a ostatní ich predsa prehľadávajú tiež. Tak poď, pozrieme sa sem vedľa.“ Lavril nezostávalo nič iné, len pokračovať v pátraní. A kým Aranis nazerala do ďalšieho domu, ktorý bol na chlp rovnaký ako ten prvý, znovu kontrolovala okolie.

„Ani tu nie je nič,“ pokrčila plecami Aranis a prešli k ďalšej chalupe. Aby sa k nej dostali, museli prejsť uličkou od domu, pri ktorom práve stáli, k domu, kam sa chystali. Dávali si veľký pozor, pretože z uličky bolo vidieť pred ostatné domy, kde postávali harpye v ľudských podobách a o niečom debatovali.

„Rýchlo, nech nás nezbadajú,“ šepla Lavril a obe elfky prebehli k ďalšiemu domčeku. Ten mal vyššie položené okná než predchádzajúce dva, boli takmer až pod strechou pokrytou ihličím. Stál pri ňom peň, z ktorého vyrastalo papradie a veľká červená muchotrávka. Ani keby si Aranis na ten peň stúpla, na okno by nedosiahla.

„Daj pozor,“ varovala ju Lavril, keď sledovala, ako sa princezná márne snaží natiahnuť k oknu. „Ja som o dosť vyššia než ty. Choď strážiť.“

„Dobre,“ usmiala sa Aranis a Lavril sa postavila na peň a pozrela sa dovnútra.

Miestnosť bola rovnaká ako tie ostatné, len s tým rozdielom, že na stene visela lebka ovešaná červenými kvetmi. Až nebezpečne sa podobala na ľudskú a zrejme ľudská aj bola.

„Tam!“ pridusene vykríkla Lavril. „Na tej polici sú naše meče aj luky!“ Zliezla z pňa a chytila Aranis za ruku. „Poď, musíme ísť dnu.“

So škrípaním otvorili staré dvere a okamžite sa vyľakane otočili, či ten zvuk nezačuli harpye. Keď sa uistili, že si nič nevšimli, vošli dovnútra.

Aranis cítila, ako sa jej s narastajúcimi obavami sťahuje žalúdok a srdce začína biť rýchlejšie a rýchlejšie. Zato Lavril vyzerala úplne pokojne, čo sa na Aranis aspoň trochu prenášalo.

Skôr chalupa než dom bola znútra oveľa chladnejšia než zvonka a bolo tu cítiť zvláštny zápach.

„Rýchlo, Lavril, vezmeme si zbrane a zmizneme odtiaľto!“ pobádala ju Aranis, keď si všimla, že Lavril veľmi zaujala lebka na stene.

„Áno, áno, rýchlo,“ pritakala Lavril roztržito a obe schmatli meče a luky. Vzápätí však zistili, že päť ťažkých mečov, dva veľké luky a k tomu ešte dve puzdra so šípmi samy naozaj neodnesú.

„To nezvládneme, nech urobíme čokoľvek,“ vzdychla Lavril po ďalšom márnom pokuse naukladať sebe a Aranis všetko do náručia.

„Tak čo urobíme?“ zašepkala princezná a sklamane položila zbrane späť na policu.

„Vezmeme si svoje meče a ja svoj luk a pôjdeme pohľadať ostatných,“ navrhla Lavril.

„No dobre, tak poďme,“ súhlasila Aranis a zasunula si svoj postriebrený meč do pošvy. Keď vyšli z chalupy, Lavril už mala pripravený luk aj šípy. Aranis opatrne pribuchla dvere a chystali sa ísť ďalej, keď vtom z protiľahlého domu vyšla harpya v ľudskej podobe. Zbadala obe elfky a vytreštila oči. „Vy! Ako ste sa...“ ale vetu už nedokončila, pretože Lavril ju svojím šípom trafila rovno do srdca. Harpya zasyčala a z úst sa jej vydrala prapodivná žltkastá para, ktorá príšerne zapáchala. Asi ako skazené vajcia. Potom sa začala scvrkávať a koža sa jej šúverila. Nakoniec sa zvalila na zem a vyzerala ako vysušená hadia koža. Akoby jej niečo vysalo vnútornosti.

Lavril sa len s odporom otriasla a dodala: „To je ale smrad!“

„To áno,“ pridala sa k nej Aranis a potom tíško dokončila: „Nech nájde svoj pokoj...“

Lavril sa na ňu po týchto slovách, ktoré vravela všetkým mŕtvym, s povzdychom pozrela. „Nechápem, ako môžeš takej beštii želať posmrtný pokoj.“

„Pretože nevieš, aké je umierať... Ja áno. Ja to cítim. Nie síce smrť zlých a temných bytostí, ale tá musí byť rovnako strašná ako smrť nevinných. Ak nie aj horšia...“

Lavril sa po jej slovách zatvárila, akoby ľutovala, čo práve povedala, ale potom aj tak miernym hlasom odvetila: „Ak majú horšiu smrť ako nevinní, tak si ju zaslúžia...“ a šla k ďalším domom. Aranis sa k nej mlčky pridala. Nenápadne sa snažili obchádzať domy, ktoré stáli jeden vedľa druhého. Potom princezná zbadala Eleasa pri jednej z posledných chalúp na kraji lesa a okamžite zamierili s Lavril priamo k nemu.

Keď sa potichu prikradli, už o nich vedel.

„Eleas, kde sú ostatní?“ spýtala sa hneď Aranis.

Vtom z dverí domu, pri ktorom stáli, vyšli Veragin s Falienom.

„Prečo ste boli dnu?“ spýtala sa Lavril, ktorá mala stále pripravený luk. Falien sa na ňu nechápavo pozrel a potom úplne samozrejme povedal: „Predsa aby sme sa pozreli, či tam nie sú naše zbrane, ale ako vidím, už ste ich našli.“

„Áno, našli,“ prisvedčila s úškľabkom Lavril. „Stačí však dnu nakuknúť cez okno, je tam dobre vidieť a domy sú všetky rovnaké. Keď chodíte dovnútra, oveľa viac riskujete.“

Zaskočený Falien zamrkal. Zdalo sa, že je trochu v rozpakoch. „To... to je pravda. Áno. Ehm.“

„To nám nenapadlo...“ zamrmlal previnilým hlasom Veragin.

„Už je to jedno,“ prerušila ich Aranis. „Naše zbrane sú v dome kúsok odtiaľto.“

„Nachytala nás jedna z harpyí, takže to schytala. Musíme sa tam hneď vrátiť, pobrať meče a zmiznúť skôr, než ju ostatné nájdu scvrknutú,“ doplnila ju Lavril.

„Scvrknutú?“ začudoval sa Eleas.

„Však uvidíš! Tak poďte,“ odbila ho Lavril a všetci sa čo najtichšie vracali späť k domcu, kde boli zbrane.

Len čo Eleas, Falien a Veragin zbadali na zemi pred domom mŕtvu harpyu, striasli sa od hnusu.

„To je odporné,“ poznamenal Falien a s grimasou na tvári civel na telo či skôr na vysušenú kožu harpye.

„Myslela som, že si bol unesený ich krásou,“ zavŕtala doňho Lavril posmešným tónom.

„To bolo predtým, než som odhalil ich pravú tvár, drahá elfka,“ odvetil princ sarkasticky a až neprirodzene sa vystrel. Lavril sa len posmešne zasmiala a muži sa pobrali po svoje zbrane.

„Dobre. Máme zbrane. Ešte nájsť naše kone,“ vyhlásil Eleas a pripravil si luk a šíp ako Lavril, zatiaľ čo ostatní boli pripravení tasiť meče. Stáli v uličke medzi chalupami, odkiaľ sa im naskytoval pomerne dobrý výhľad na zhromaždenie pred dedinou.

„Kde len môžu byť? Prehľadali sme skoro celú dedinu, a nikde sme ich nenašli,“ uvažoval Falien.

„Skúsim ich nájsť,“ povedala Aranis. „Pokúsim sa s nimi spojiť mysľou, ak sú nablízku. Dávajte pozor, aby sem niekto neprišiel.“

Narovnala sa, uvoľnila ruky, zhlboka sa nadýchla a zavrela oči. Falien ju so záujmom pozoroval. Eleas a Lavril hliadkovali každý na jednom konci domu a Veragin stál pri uličke a opatrne sledoval harpye stojace pred domami pri vysokom stĺpe, ktorý bol dozaista akousi pozorovacou stanicou.

„Mám ich!“ vyhŕkla Aranis a otvorila oči. Ostatní sa k nej prudko otočili. „Sú hneď za dedinou pri lese, na kraji útesu. Sme totiž len niekoľko desiatok metrov od mora. Keď pôjdeme popri húštine, kde nás zviazali, prídeme tam,“ vysvetľovala s radosťou v hlase.

„Výborne! Tak rýchlo, ideme!“ zvolal natešene Eleas a všetci vyrazili späť k lesu. Náhle ich však zarazili dva vysoké hlasy: „Kam si myslíte, že idete?“

Všetci sa prudko otočili.

Pred nimi stáli dve harpye. Takmer okamžite zaškriekali a chystali sa premeniť do svojej pravej podoby, ale Lavril ani Eleas na nič nečakali a strelili jednej z nich šípy rovno medzi oči. Tá sa rovnakým spôsobom a s rovnakým zápachom ako jej predchodkyňa scvrkla a jej vysušená koža sa zvalila na zem. Druhá harpya zavrieskala ešte viac a v priebehu niekoľkých sekúnd už mala krídla a vznášala sa k oblohe. Aj napriek tomu sa Eleasovi podarilo prestreliť jej pravé krídlo a potom aj srdce a harpya skončila na zemi. Aranis sa zdalo, že im tá premena nerobí vôbec nijaké problémy ako Alimanche a Onominche, keď sa menili pred ich očami. Potom jej napadlo, že sa možno menili naschvál spomalene, aby si ich Aranis a ostatní mohli dobre poprezerať.

Všetkým bolo jasné, že takýto krik už ostatné harpye museli počuť a čo nevidieť sa priženú. A veruže aj áno. Neprešla ani minúta a blížila sa k nim celá horda oblúd. Niektoré ešte v ľudskej podobe, ale väčšina sa rútila oblohou už vo svojej plnej kráse.

Aranis a jej spoločníci sa okamžite dali na útek do lesa. Prebehli cez dedinu a bežali ďalej popri húštine až k okraju útesu, presne ako to Aranis opisovala. Príšerne vrieskajúce harpye mali celý čas v pätách.

Keď dobehli k útesu, na okraji zbadali kone priviazané k vysokému dubu, patriacemu do Kelonského lesa, ktorý sa tiahol pozdĺž celého útesu. Aranis sa k nim hneď rozbehla. V chladnom a vlhkom vetre, ktorý jej strapatil vlasy, cítila morskú soľ a počula burácajúce vlny. Dobehla až na kraj a neodolala pokušeniu pozrieť sa dolu. Takmer päť metrov pod skalnatým vlhkým útesom dunelo more, ktorého spenená hladina divoko vírila a rozbesnené vlny narážali do skalnatých výbežkov.

Aranis sa rýchlo narovnala. Hneď jej preletelo hlavou, že by tam za žiadnych okolností nechcela spadnúť. Pred očami sa jej rozprestierala pochmúrna tmavá hladina Nekonečného mora, pretože slnko sa práve schovávalo za ženúcimi sa bielymi a sivými mrakmi. Otočila sa chrbtom k útesu a rozhliadla sa po svojich priateľoch, ktorí už zápasili s hordou rozzúrených lietajúcich harpyí. Z jednej strany ich obklopoval Kelonský les a z druhej Nekonečné more a okraj útesu, ktorý zabiehal až k dedine na pobreží.

Aranis rýchlo začala odväzovať kone.

Lavril a Eleas rýchlosťou blesku vypúšťali jeden šíp za druhým a darilo sa im triafať ciele obdivuhodne presne. Harpyí však bolo veľa, asi tridsať, možno viac. Eleas ich zabil zo sedem a Lavril desať.

Jedna z harpyí sa zniesla na Veragina a snažila sa ho zdrapiť do svojich pazúrov. Veragin uskočil z jej dosahu a zvalil sa na zem. Harpya to využila a znovu sa naňho vrhla s roztiahnutými paznechtami a pritom dychtivo mávala slizkými šupinatými krídlami, až sa tráva naokolo žalostne vlnila. Zvírený prach poletoval okolo nej aj okolo ležiaceho Veragina. Nestihol sa zdvihnúť späť na nohy a mávaním meča sa snažil aspoň odohnať od seba dorážajúce pazúry obludy. Harpya sa zlostne vzniesla o trochu vyššie, aby mohla nanovo, ale rýchlejšie a prudšie zaútočiť Veraginovi na hlavu. Mladík sa pri tomto pokuse prekotúľal nabok a namiesto do jeho tváre harpya zaborila pazúry do zeme. Vytrhla kus hliny a trsy trávy a chystala sa opäť nabrať výšku. To už bol Veragin na nohách a silným úderom meča jej odsekol ľavú nohu. Harpya s ohlušujúcim kvílením vyletela vysoko do vzduchu a hnala sa preč. Jej zakrvavená noha zostala ležať vedľa Veragina, ktorý nad ňou urobil len zhnusenú grimasu.

Lenže to už k nemu mierila ďalšia harpya, ktorá zobďaleč všetko sledovala, a strmhlav sa naňho rútila z veľkej výšky. Veragin zostával stáť na mieste, ani sa nepohol a bez jediného mrknutia ju pozoroval. Keď ho už mala na dosah svojich rúk s dlhými čiernymi pazúrmi, v poslednej chvíli uskočil nabok a obluda sa s hromovým zadunením zrútila na zem. Jej telo urobilo pár kotrmelcov a obratov, pričom sa ozýval zlovestný praskot jej kostí. Veragin okamžite pevne zovrel meč, opäť pripravený brániť sa a zabíjať. Harpya sa nemotorne a tackavo pozbierala z trávy, potom sa pozrela na svoje krídla a pokúsila sa ich roztiahnuť a zamávať nimi. Márne. Obe boli zlámané a pravé dokonca prerazené a celé zakrvavené. Nahlas zaplakala nad svojimi ranami, keď tu ucítila medzi rebrami bodavú bolesť. Vyjavene sa pozrela na Veragina a potom na jeho meč, hladko sa kĺžuci von z jej šupinatého hrudníka. Z úst aj rany sa jej vyvalil plesňový zápach a zošúverená, scvrknutá vysušená koža sa zrútila na zem.

Na Faliena útočili hneď dve harpye naraz a on len s veľkou námahou sekal okolo seba mečom v snahe odohnať ich. Poletovali mu nad hlavou a krídlami mu vháňali do očí silné poryvy chladného morského vzduchu. Jedna si k nemu trúfla celkom blízko, tak ju sekol mečom do brucha, kde sa jej okamžite objavila dlhá hlboká rana. Harpya sa stiahla a bolestivo zavrieskala. V tej chvíli sa mu druhá harpya zakvačila paznechtami na nohách do pliec a snažila sa s ním vzlietnuť. Falien sa zúfalo aj zúrivo vzpieral a divoko sebou metal. Už ho držala nad zemou, ale kým on spurne kopal nohami, zozadu sa prihnal Veragin a s veľkým výskokom rozsekol oblude chrbát. Harpya zjačala, pustila Faliena a spadla na zem. Z chrbta jej vytekali potoky krvi a pod telom vytvárali červené škvrny. Ešte slabo šklbala nohou a mykala krídlami, až z nej nezostalo nič než vyprahnutá smradľavá koža v kalužiach krvi.

Falien, ohromený a prekvapený, že mu Veragin práve zachránil život, sa sťažka dvíhal na nohy. „Vďaka...“ zamrmlal rozpačito, ale vzápätí vykríkol: „POZOR!“

Druhá harpya, ktorú predtým Falien sekol do brucha, pristála na Veraginovi a zvalila ho na zem. Celou svojou váhou si naňho kľakla a sklonila sa k jeho tvári. Otvorila ústa, a odkryla tak rad špicatých žltkastých zubov. Nato zvrieskla, až mladík skoro ohluchol. Veragin stále zvieral v ruke meč, neváhal a jediným úderom jej odsekol hlavu. Tá sa skotúľala k Falienovým nohám a harpyino telo kleslo na Veragina a postriekalo ho krvou. Rýchlo ho odhodil vedľa seba a opäť vyskočil na nohy.

Falienovi, ktorý to všetko sledoval, sa pri pohľade na telo, ktorému z krku stále striekala krv, a na hlavu, ležiacu pri jeho nohách, zdvihol žalúdok. Potlačil vracanie, ale zbledol a vzápätí nebezpečne ozelenel. Pozrel na zakrvaveného Veragina, stojaceho vedľa. Ten chlapec mu znova zachránil život. Bez váhania sa vrhol na obe harpye a zabil ich, čo Falien nedokázal.

„Vďaka,“ zopakoval princ a prehrabol si spotené vlasy. „Zachránil si mi život.“

Veragin sa naňho prekvapene pozrel, nič nepovedal, len krátko prikývol.

„UŽ ICH JE LEN DEVÄŤ!“ zakričal rozjarene Eleas, držiaci v rukách luk. V tej chvíli sa musel vyhnúť náletu jednej z harpyí.

„OSEM!“ zvolala hrdo Lavril, keď na zem dopadla ďalšia obluda so šípom medzi očami. Vtom sa však elfke kolmo na hlavu zniesla zas jedna a veľkými paznechtami na nohách jej vyrazila luk z rúk. Lavril spadla na zem a harpya ju škaredo podriapala na rukách, ktorými si chránila hlavu, keď sa k nej tá príšera silou-mocou snažila dostať.

Aranis sa už podarilo odviazať všetky kone. Poslala ich do húštiny a zavolala na ostatných: „Rýchlo! Do lesa! Medzi stromy sa nedostanú!“ Potom si všimla súboj Lavril s harpyou. Ani sekundu nezaváhala a rýchlo sa k nim rozbehla.

Míňala Eleasa tasiaceho meč, pretože aj jemu dve z harpyí vyrazili luk z rúk. Bola už len pár krokov od ležiacej a brániacej sa Lavril, na ktorú sa harpya neprestávala driapať, keď si všimla, že už k nim mieria aj Veragin s Falienom. Zdvihla ruky, akoby niečo ťahala zo zeme, a vykríkla: „Garas!“

Steblá trávy okolo harpye a Lavril sa začali čudne pohybovať, krútiť a mohutnieť, až boli hrubé ako ceruzka a ohybné, akoby boli z gumy. Potom sa predĺžili, omotali celé harpyino telo ako pevné zelené gumené povrazy a stiahli ho na zem, kde ho pripútali. Harpya vrieskala, ale nemohla sa ani pohnúť. Tráva bola pevnejšia než reťaze.

Aranis si vydýchla, odhrnula si vlasy z čela a chcela Lavril pomôcť postaviť sa. Vtom však Veragin s Falienom, ktorí k nim práve dobehli, zborovo vykríkli: „POZOR! ZA TEBOU!“

Aranis sa otočila, ale to už ju v plnej rýchlosti schytila ďalšia harpya a mocnými zábermi krídel s ňou prudko stúpala k oblohe. Dlhými paznechtami ju zvierala okolo pása, a keď vzlietla až nad stromy, zamierila nad more a hlasito sa chechtala. Aranis sa divoko zmietala, mykala, ale nebolo jej to nič platné.

„NIÉÉÉ! ELEAS! NESTRIEĽAJ!“ Veragin dobehol s Falienom až k elfovi a zo všetkých síl naňho hulákal, keď videl, že sa chystá harpyu zostreliť. Lavril, ležiaca stále na zemi, vstala a spolu s ostatnými nespúšťala Aranis z očí.

„Už sú len dve. Vidíte? Tá, čo drží Aranis, a tá vedľa. Ostatné tri odleteli, keď si tamtej odsekol hlavu, Veragin,“ povedala s námahou v hlase. Bolo vidieť, že ju podriapané ruky poriadne bolia, ale bolesť ju nepremohla.

„Keď ju zabijeme, spadne aj s princeznou do mora... a vlny sú tu divoké,“ upozornil vážnym hlasom Falien, pričom sledoval harpyu s Aranis vysoko nad morom.

„Tak čo urobíme?“ spýtal sa Veragin. V hlase mal náznak zúfalstva.

„Myslelí sté, že nám unikneté? Chachachá!“ jačala harpya a Aranis sa obávala, že jej prasknú ušné bubienky.

„Pusť ma! Zlo bude aj tak porazené! A s ním všetci, čo sa pridajú na Valgarovu stranu!“ snažila sa presvedčiť harpyu, ale tá len väčšmi zaryla pazúry do jej tela.

Aranis cítila, ako sa jej zabodávajú do kože, ktorá ju pálila od bolesti. Vedela, že nemá význam pokúšať sa vymaniť zo zovretia, a myseľ jej začal zaplavovať strach. Snažila sa ho potlačiť.

„Náš Spasitéľ porazený? Aká si naivná, mojá drahá! Spasitéľ oslobodí všemocnehó Paná zla a také odporné nulý, ako ste vý a všetcí tí blázní, čo veriá v dobró, budú hníť v temnoté, ktorá zahalí svet! PÁN GOLRÓG, DEMÓN Z DAVNÝCH SVETÓV, SA OSLOBODÍ!“ fanaticky vykrikovala harpya a zasnene skrútila pery do niečoho, čo by sa dalo nazvať úsmevom. Už sa tej chvíle nemohla dočkať.

„Nič také sa nestane, Alimancha!“ kričala Aranis, ktorá spoznala harpyu. „To by Valgar najprv musel získať jedného z Etelwen – posvätného jednorožca! A TO SA NIKDY NESTANE!“

Alimancha zúrivo a plná zloby zrevala a zabodla do elfky svoje strašidelné žlté oči. „Stané sa ták, keď tý budéš mrtvá a môjmú Pánoví už nebudé niktó stáť v cesté!“ zvrieskla a napriek Valgarovým rozkazom povolila pazúry.

V tej chvíli sa Aranis s hlasným šplechnutím zrútila do mora.

„PREBOHA!“ vyhŕkla Lavril, keď zbadala padajúcu Aranis.

Obe zvyšné harpye sa radostne škrekľavo rozosmiali a odleteli preč.

„ARANIS!“ zreval Veragin a chcel sa vrhnúť z útesu za ňou, ale Falien ho chytil za rameno.

„Nie, zadrž! Neblázni! Vlny by ťa rozmlátili o útes! Aranis má šancu, harpya ju hodila do mora dostatočne ďaleko od útesu,“ snažil sa ho upokojiť, aj keď vlastne ani sám nevedel, prečo to robí. Možno cítil potrebu nejako sa Veraginovi odplatiť za to, že mu pred chvíľou zachránil život.

„Určite žije! Určite! Viem to!“ snažila sa sama seba uchlácholiť Lavril. Veragin ju takúto rozrušenú ešte nevidel. Nikdy ju nič nedokázalo vyviesť z miery, vždy bola tvrdá a silná, ale teraz... Bolo vidieť, že sú s Aranis skutočné priateľky.

„Pôjdeme pozdĺž pobrežia! More ju musí vyplaviť! Nájdeme ju...“ uisťoval seba aj priateľov Eleas a zdalo sa, že si nehodlá pripustiť inú možnosť.

Veragin cítil, ako sa mu zovrel žalúdok a rozbúchalo srdce. Zhlboka prerývane dýchal, akoby práve prebehol nepredstaviteľnú vzdialenosť. Nikdy nič podobné necítil. Nikdy nemal o nikoho taký strach. Prvý raz v živote sa bál. Bol ochotný aj zomrieť, len aby Aranis žila. Bol presvedčený, že si život zaslúži oveľa viac ako on. Hlavou sa mu teraz preháňalo množstvo myšlienok a pocitov. Ani si neuvedomil, že už sedí na Herkulovi a klusá s ostatnými po Sniežika a Pittiho.

Mačkoroh aj škriatok sedeli v tráve pri lese za dedinou a ani nemukli. Keď k nim ostatní dorazili, vydýchli si, že sú v poriadku, ale potom si Sniežik všimol Adalasa bez Aranis.

„Kde je princezná?“ spýtal sa a díval sa pritom na Veragina.

Ten však okolo neho prešiel bez povšimnutia a len zvolal: „Tak rýchlo! Ideme!“

Eleas sa smutne pozrel na Sniežika, potom na Pittiho a povedal: „Pitti, veľmi pekne ti ďakujeme, že si nám pomohol. Si veľmi odvážny malý škriatok, ale už musíme ísť. Vráť sa domov.“

Pitti naňho nechápavo pozrel: „Prečo byť smutný, vysoký muž špicaté ucho? Vy nejsť so mnou do dedina moja?“

„Nie. Nemáme čas, ale ďakujeme za pozvanie. Zbohom.“ Eleas sa snažil zo všetkých síl usmiať, no nešlo to. Potom sa pozrel na Sniežika: „Poď, Sniežik, ponáhľame sa.“

Mačkoroh vyskočil k Veraginovi do sedla a za pravidelného dupotu kopýt všetci zmizli Pittimu z dohľadu.

ZLÉ DIEŤA

K ráľ Leodhen stál na zdobenom balkóne svojej komnaty a so smútkom v očiach hľadel na neďaleké Dvojčatá, na svoje nedobytné hradby, na mesto Walos a na svoj ľud, vyzerajúci z tej výšky len ako hemžiace sa muchy.

„Nedokážem si predstaviť, že by sa toto všetko malo pominúť... Som predsa kráľ. Nesmiem dovoliť, aby moja ríša zanikla.“

Leodhen pôsobil utrápene. Tvár mu pokrývalo viac vrások než kedykoľvek predtým a bolo na nej vidieť smútok a starosti.

Na oblohe sa lenivo povaľovalo zopár bielych a sivastých mrakov, pofukoval ľahký jarný vánok, ale inak bolo teplo. Slnko ožarovalo Dvojčatá, Eleanor i mohutné hradby a celý Santiel vyzeral, akoby bol zasypaný nespočetným množstvom trblietavých perál. Jeho krása oslňovala každého, i samotného kráľa, hoci tu strávil celý život. Svoj nádherný hrad nikdy neprestával obdivovať.

„Môj pane!“ ozval sa mu za chrbtom oddaný hlas.

Kráľ sa ani neobzrel a hneď naň zareagoval: „Len poď, Tevlop, a povedz, čo je nové v mojej zemi.“

Muž odhrnul fialkový záves prehodený cez vchod a vstúpil. Ocitol sa na slnkom zaliatom balkóne a postavil sa vedľa kráľa. Pozrel nadol, potom do diaľky a nakoniec na oblohu.

„Kirlopovia ďalej napádajú mestá a dediny v údolí rieky Lili, pane. Teraz vraj zaútočili na dedinu Nebel. Naši muži sa ich snažia odraziť. Chránia ľud, ako sa dá, môj kráľ. Mesto Niomber uchránili. A aj teraz sa im darí kirlopov likvidovať, ale tých akoby s každou zabitou skupinou pribúdalo ešte viac. Vojaci mnohých zabijú, lenže prejde pár dní a objavia sa ďalší. A ľudia umierajú, pane,“ dokončil správu Tevlop a sklopil zrak k zemi.

Bol len o pár rokov mladší než kráľ. Vlasy mal sivočierne, tvár zarastenú a ustaranú, na nej veľký zahnutý nos. Vysoké čelo mu pokrývala hustá pavučina vrások. Brnenie či výzbroj však nemal. Oblečené mal dlhé šaty a cez ne prehodený čierny plášť. Už veľa rokov bol kráľovým verným radcom.

Leodhenovi sa po tejto správe objavilo na tvári ešte viac vrások a sťažka si vzdychol. Bol zhrbený, akoby mu na pleciach ležala ťarcha celého sveta. Ruky mal za chrbtom a upieral zrak na Tevlopa. Potom sa lakťami oprel o zložito vybrúsené biele krištáľové zábradlie a uprene sa zahľadel niekam veľmi ďaleko.

„Čierny čarodejník vysiela z temnoty stále viac kirlopov. Koná rýchlejšie, než som predpokladal. Chce zničiť svet skôr, než jednorožec dorazí do Etelwenu, ak by princezná Aranis a jej družina uspeli. Ľudia už tušia pravdu. Vedia, že sa zlo prebudilo a ešte väčšie sa k životu prebudiť chystá. Majú kopu otázok...“

„Na niektoré im musíte odpovedať, môj pane. Ste náš kráľ.“

„Áno, to som... Cítim sa však slabý a bezvýznamný, Tevlop...“

„Lenže nie ste, pane. A ľudia to vedia. Potrebujú vás. Spomeňte si na čarodejníkove slová. Na Orlinove slová, pane.“ Tevlop hovoril pomaly a jeho hlas bol vľúdny.

„Ja viem, dobre to viem a všetkému budem čestne čeliť. Nepredám svoju zem temnu a zlu lacno!“ povedal kráľ náhle odhodlaným a hrdým hlasom.

Tevlop sa pri týchto vetách napriamil a usmial sa. Okolo kútikov úst a očí mu nabehli drobné vrásky. Vzápätí ale Leodhenov hlas znovu skĺzol do predchádzajúceho utrápeného, tichého tónu. „Bojím sa, že zhromažďuje armádu, Tevlop môj. Že zaútočí na Walos, na Santiel...“

„Pravdepodobne k tomu nakoniec naozaj dôjde, môj pane,“ pritakal radca úprimne.

„Dúfal som, že moje obavy zaženieš,“ pousmial sa kráľ trochu trpko.

„Mám rovnaké podozrenie ako vy, pane. A mám neblahé tušenie.“

„Vážne si myslíš, že by sa Valgar opovážil na nás zaútočiť?“

„Som si tým takmer istý.“

„Musíme byť teda pripravení. Ľudia z Walos sa ukryjú do podzemných siení Santielu. Lukostrelci sa rozostavia po celých hradbách a budú aj na balkónoch a terasách veží! Máme tých najlepších vojakov a najmasívnejšie, najodolnejšie hradby!“ plánoval kráľ obranu hradu horlivým a rozhodným hlasom. „Neprehráme!“

„Áno, môj pane. Naše hradby sú pevné a vysoké. Veľmi vysoké... a obrana je výborná,“ podporil panovníkove nádeje Tevlop, ale vzápätí priznal svoje obavy: „Nemáme však veľa vojakov. Kirlopov môže byť hromada. A my máme len sedemtisíc mužov a väčšina z nich je práve niekde v Lilandgarii a bráni náš ľud, mestá a dediny pred nájazdmi tých monštier.“

Kráľ chvíľu premýšľal a potom pomaly vyriekol svoje rozhodnutie: „Ak si myslíš, že sedemtisíc vojakov je málo, potom požiadame o pomoc elfov...“

„Elfov?!“ začudoval sa Tevlop vyjavene, až sa kráľ k nemu zarazene obrátil, takže radca len pokorne a tichším hlasom dodal: „Pane.“

„No áno,“ odvetil panovník trochu neisto. „Nič iné nám nezostáva. Neexistuje nikto iný, kto by nám mohol pomôcť.“ Trochu sa zamračil. Sám ešte hľadal inú možnosť, ale nenašiel ju.

„Pane, veď sa s elfmi nemáme ako spojiť,“ stále nechápal kráľovo rozhodnutie Tevlop.

„Ba áno. Máme.“

„Ako? Nekonečné more dokážu preletieť len vták Fénix alebo Magická holubica. A my ich predsa nemáme,“ trval radca na svojom.

„Orlin má Magickú holubicu! Pomocou nej dal elfom vedieť, že princezná Aranis má priplávať do Lilandgarie a nájsť posvätného jednorožca. Prezradil mi, kde sa zdržiava. Žije v sídle Nimilied. Je to však na druhom konci Lilandgarie. Na severozápade, v oblasti pustatín a večného snehu.“

„Ach, preboha, pane! Veď to je naprieč celou Lilandgariou! Sám ste to práve povedali! Azda tam nechcete po tú holubicu poslať nejakého posla! Veď je to nemožné. Musel by sa vydať rovnakou cestou ako elfská princezná a váš syn. Navyše by tú cestu len ťažko prežil a trvalo by mu to veľmi dlhú dobu a...“

„Nie som predsa hlupák, Tevlop!“ osopil sa na svojho radcu Leodhen pobúrene.

„To zaiste nie ste, kráľ môj,“ zašepkal muž a pokorne sklonil hlavu.

„Pošlem k nemu svoju holubicu, tú obyčajnú, samozrejme. Hádam t ú diaľku prekoná a vráti sa späť so svojou sesternicou,“ vysvetľoval už pokojným hlasom kráľ.

„Isteže,“ pritakal Tevlop a cítil sa ako naozajstný hlupák, čo sa nestávalo často. Zvyčajne hovoril múdro a rozvážne.

„Počítam, že cesta tam jej bude trvať tak týždeň, možno viac. Späť na Santiel dorazí za ďalší týždeň, ale Magická holubica by tu mohla byť tak do dvoch dní. Potom ju vyšlem cez Nekonečné more. To by mohlo zabrať ďalší týždeň. Je to síce oveľa väčšia vzdialenosť, než je rozloha celej Lilandgarie, ale Magická holubica lieta nesmiernou rýchlosťou. Takže celý tento proces potrvá asi tak šestnásť dní. A to nepočítam dobu plavby elfskej armády. Teda, ak našej žiadosti o pomoc kráľovná vyhovie. Princeznej to do Lilandgarie trvalo asi dva týždne, ak nie viac... Môžeme dúfať, že pomoc dorazí aspoň na začiatku vojny,“ uvažoval Leodhen nahlas a Tevlop ho pozorne počúval.

„Áno, pane, to by mohlo vyjsť,“ súhlasil so svojím kráľom.

„Oqal!“ zvolal kráľ nečakane a nazrel z balkóna do svojej komnaty. Obrovské dvojkrídlové dvere na druhom konci miestnosti sa s miernym zadunením otvorili a dovnútra vkročil malý tučný muž v brnení a helme, v ruke držal oštep a na páse sa mu pohojdával meč. Od kráľa ho delila dĺžka celej miestnosti, a tak hlbokým hlasom zvolal: „Áno? Môj pane!“

„Okamžite dáš vyslať tú najschopnejšiu a najvytrvalejšiu kráľovskú holubicu na severozápad do sídla Nimilied k čarodejníkovi Orlinovi s prosbou o zapožičanie jeho Magickej holubice. Rozumel si môjmu príkazu?“ spýtal sa kráľ prísne.

„Áno, pane!“ oddane zvolal muž a odišiel.

Kráľ sa otočil späť k Tevlopovi a skormútene si povzdychol: „Veď ja som vedel, že to dieťa nám jedného dňa prinesie skazu.“ Krátko sa na muža pozrel a odkráčal späť do slnkom zaliatej komnaty, kde unavene zasadol na svoj honosný trón na samom konci miestnosti, medzi dve obrovské sochy elfov.

Tevlop ho nasledoval a odhodlane sa spýtal: „Pane, veľa ráz ste sa predo mnou zmienili o akomsi dieťati, ale vždy len v hádankách. Dnes mi už prezradíte ten príbeh? Týka sa Valgara, všakže?“

Leodhen uprel na Tevlopa neistý pohľad, ale vzápätí súhlasne prikývol.

„Bol si vždy mojím vynikajúcim radcom, spoločníkom a verným priateľom, Tevlop. Myslím, že si zaslúžiš počuť celú pravdu o Valgarovom živote. Je to dlhý príbeh. Málokto ho pozná, respektíve tí, čo ho poznali, už zomreli. Začal sa asi pred tridsiatimi rokmi.

Vtedy som bol naozaj veľmi mladý a do mojej korunovácie zostávalo len pár dní. Myslím, že som mohol mať asi dvadsať rokov. Otec bol výborný kráľ a Lilandgaria pod jeho vládou rozkvitala. Vlastne celej našej zemi sa dlhé veky darilo, už od príchodu elfov. Ľudia boli šťastní, plní života a síl. Rodili sa nové zvieratá, kúzelné bytosti sa radovali. Príroda bola bez poškvrny, svieža a čistá.

Otec sa v tom čase zoznámil so záhadným čarodejníkom. Zistil, že je to múdry a spravodlivý muž, ale tiež veľmi mocný mág. Volal sa Orlin a stali sa z nich veľkí priatelia. Aj ja som sa s ním dosť zblížil,“ rozprával kráľ smutným hlasom a Tevlop ho pozorne a napäto počúval. „Skúsený Orlin mal v tom čase už svoje roky, ale aj tak urobil osudnú chybu. Zamiloval sa. Jeho láskou bola obyčajná, ale pôvabná žena zo západnej dediny Reas, myslím, že sa volala Melinda. Nespútaná a divoká, to sú slová, ktoré ju presne vystihujú. Orlin sa do nej celkom zbláznil, dokonca nám ju predstavil ako svoju ženu, aj keď sa nikdy nevzali. Začali spoločný život na severozápade Lilandgarie v Orlinovom sídle Nimilied.“

Kráľ sa na chvíľu odmlčal a zbieral silu pokračovať v rozprávaní.

„Vravíte, že čarodejník Orlin bol zamilovaný?“ žasol Tevlop. Vždy považoval Orlina za príliš hrdého, múdreho a bystrého, aby podľahol ženskému kúzlu. Lenže láska je veľmi mocná čarodejka, zjavne mocnejšia než Orlin sám.

Po chvíli kráľ pokračoval: „Ja som už bol nejaký ten mesiac kráľom, veľmi som sa na kraľovanie tešil, i keď z dnešného pohľadu by som bol radšej, keby som sa kráľom nikdy nestal. Tá zodpovednosť je priveľmi ťaživá... Ale to by bol iný príbeh.

Takže, bol som kráľom a snažil som sa ísť v otcových šľapajach. Zomrel, ako všetci vedia, pár dní po mojej korunovácii. Nemusím hovoriť, že pre kráľovstvo to bola obrovská strata, predovšetkým však pre mňa. Moja matka sa jeho smrti, našťastie, už nedožila.

Vieš, ja som Melinde nikdy veľmi nedôveroval. Bola až priveľmi záhadná. Stále sa niekam vytrácala a v noci nezriedka nebývala doma. Orlin sa mi s tým často zveroval, zrejme mu to ale až tak neprekážalo. Zanedlho sa im narodilo dieťa, chlapec. Melinda však pôrod neprežila. Keď umierala, prezradila Orlinovi dôvod svojich odchodov a večnej tajomnosti. Zverila mu svoje tajomstvo, svoje prekliatie... Bola vlkolak... už od narodenia.“

Tevlop sa vyľakane strhol a vytreštil oči. Kráľ si to však nevšímal a pokračoval v rozprávaní.

„Jediný, kto o jej strašnom prekliatí vedel, bola jej matka. Zvláštna žena. Vyrábala rozličné elixíry, medecíny, nápoje a tiež prípravok proti vlkolačej kliatbe. Melinda užívala pravidelne protilátku, ktorá mala potlačiť jej premenu v čase splnu, ale nie vždy jej ten liek pomohol. Ľudia, ktorí sa narodia ako vlkolaci, nimi zostanú až do smrti. Na to nijaký liek neexistuje... jedinou možnosťou je usilovať sa kliatbu potlačiť. Existuje prípravok proti preneseniu kliatby na človeka, ktorého pohryzie vlkolak, a ten dokáže kliatbu v určitý čas zvrátiť. Lenže človek, ktorý sa ako vlkolak narodil, je ním až do konca života.

Po Melindinej smrti odišla jej matka niekam do Zerovského lesa a Orlin sa spamätával zo zármutku, z prekvapenia, ale aj zo šťastia z narodeného syna. Rozhodol sa ho vychovať, ako najlepšie dokáže. Dal mu meno Valgar,“ dokončil kráľ a zavrel oči, akoby sa snažil s tou strašnou správou nanovo vyrovnať.

„VALGAR?! VALGAR JE ORLINOV SYN?!“ neveriacky zopakoval Tevlop. Zrejme nemohol uveriť vlastným ušiam. Zapotácal sa, akoby naňho prichádzali mdloby, a vytreštil oči. Potom si kľakol na zem a vydesene vzhliadol ku kráľovi. „Ako je to možné, môj pane? To monštrum má pochádzať z Orlinovej krvi?“

„Všetko sa dozvieš, Tevlop. Toto ani zďaleka nie je koniec príbehu,“ ubezpečil ho kráľ. „Orlin sa veľmi obával, čo s jeho synom narobí krv vlkolaka. A obával sa právom. Našťastie Valgar po svojej matke nezdedil kliatbu, ale zlo vyplývajúce z kliatby áno. Obludná túžba vlkolakov po smrti druhých, po krvi, zle, zabíjaní a skaze v jeho krvi zostala. Po Orlinovi podedil len čarodejnícke schopnosti a nesmiernu prefíkanosť, ktorá sa neskôr spojila s podlosťou a ľstivosťou.

Už keď bol Valgar malý chlapec, pozoroval na ňom jeho otec prejavy krutosti a sklony k zlu. Orlin sa teda rozhodol s týmito jeho záľubami skoncovať a nastolil synovi tvrdý výcvik zameraný na kúzla, mágiu, odhodlanosť, čestnosť, odvahu, múdrosť a vytrvalosť. Chcel mu vštepiť všetko, čo by ho viedlo po ceste dobra. Nič však nepomohlo a Valgarovi sa začalo všetko to poučovanie o spravodlivosti a dobre priečiť. Stále viac pohŕdal dobrom a všetkým, čo sa s ním spája. Nakoniec využil tvrdú školu svojho otca proti nemu samému. Bol veľmi prefíkaný a dokázal až pridobre predstierať. Nedával na sebe znať nijakú nechuť k dobru a celému svetu. A Orlin nezistil, že jeho syn namiesto svojho otca, kráľa a dobra má v úcte temnotu, zlo a peklo.

Valgar prahol po moci, chcel sa stať mocnejším, než bol jeho otec. Vedel, že jedinou cestou, ako to dosiahnuť, je čierna mágia. Tá ponúka lákavé zdroje moci a obrovské a rozmanité sily, po ktorých Valgar v hĺbke svojej skazenej čiernej duše túžil. Zlo a čierna mágia boli to jediné, čo v živote miloval. Otca nenávidel a pohŕdal ním, považoval ho za slabocha, ktorý slepo a oddane slúži dobru. Nenávidel jeho ustavičné rady a prednášky o cti a čestnosti, o láske a priateľstve. Nenávidel jeho tvrdé zdĺhavé výcviky a predovšetkým nenávidel dobro. Želal si stať sa najväčším a najobávanejším mágom všetkých čias a konečne zbaviť svet dobra, ktoré tak neznášal, ku ktorému cítil len odpor. A preto sa rozhodol vyvolať sily oveľa väčšie a staršie než čokoľvek iné. Sily čistého zla, spiace hlboko v temnotách. Vidina sveta zahaleného v skaze a tieni sa mu veľmi páčila a motivovala ho k ešte väčšej posadnutosti zlom. On sám by sa síce nikdy nestal pánom sveta, ale slúžiť takej obrovskej temnej sile, akú má práve prastarý démon Golrog, sa mu pozdávalo oveľa viac,“ spomínal kráľ a Tevlop sa tváril čoraz vydesenejšie.

„Valgar bol už vtedy podlý a ľstivý, ale aj nezvyčajne tichý. Celé dni si len čítal najrozmanitejšie a najstaršie knihy o zle a všetkom s ním spojenom. Medzi ľudí chodil len málokedy, a keď už predsa do nejakého mesta alebo dediny zašiel, pohyboval sa veľmi ostražito a nenápadne. Za každú cenu sa snažil nevzbudzovať pozornosť, chcel byť v očiach ostatných ľudí bezvýznamný a nevýrazný, neškodný a tichý chlapec. Nikto, ani jeho otec nevedel, aký je v skutočnosti. Čo sa skrýva za maskou nevinnosti a nenápadnosti. Nikto netušil, aké má sny a ciele. Aké plány sa chystá uskutočniť.

Orlin sa vždy vyhýbal Valgarovým otázkam o jeho matke. Nechcel mu povedať pravdu o tom, že bola vlkolak. Možno sa aj bál, čo by to s jeho synom mohlo porobiť. Valgar bol nevyspytateľný a tajomný. Orlin nikdy nevedel, čo sa mu naozaj preháňa hlavou. Veľa toho nenahovoril a s otcom komunikoval, len keď musel.

Valgar však bol odhodlaný zistiť o svojej matke všetko. Otca nenávidel, i keď vedel, že svoje čarodejnícke schopnosti zdedil po ňom. Lenže v názoroch na svet sa s ním zásadne rozchádzal. Bola vari jeho matka tiež naklonená zlu a čiernej mágii? Alebo to bola len obyčajná chudobná žena, čo bola na strane dobra ako jeho otec? Rozhodol sa to zistiť. Navštívil dedinu Reas, lebo vedel, že tam vyrastala. Pýtal sa ľudí a hľadal aj najmenšie stopy. Vystupoval s najväčšou opatrnosťou a nenápadnosťou. Až nakoniec zistil pravdu. Podarilo sa mu vypátrať, aké prekliatie ju postihlo. Dozvedel sa, že bola vlkolakom, a to ho ešte väčšmi utvrdilo v presvedčení, že je predurčený slúžiť zlu. Bol hrdý, že pochádza z krvi temného tvora, a obľúbil si veľk é psy, najmä vlky. Pamätám sa, ako sa mi raz Orlin sťažoval, že sa okolo Nimiliedu ustavične potulujú vlky a Valgar si neraz nejakého priviedol domov. Povedal otcovi, že pozná celú pravdu o matke, čo Orlina značne znepokojilo. Avšak jeho syn od chvíle, keď uňho začal s výcvikom dobra, nevyzeral byť naklonený niečomu inému, než práve dobru. Áno, ako som už spomínal, Valgar bol výborný herec, ale predovšetkým sa s otcom o ničom nerozprával, neradil sa s ním a čo najviac sa mu vyhýbal.

Približne vo svojich dvadsiatich rokoch tajne študoval Bránu temnôt a netvory z temnôt pochádzajúce. Bielu mágiu pretváral na čiernu a učil sa pradávne kliatby, dosiaľ spiace v čiernych hlbinách, vracal ich späť na zem. Potajomky zoskupoval okolo seba svojich stúpencov a chystal sa uskutočniť krutý plán. Jedného dňa sa vytratil z otcovho sídla a  šie l oslobodiť to najhoršie zlo všetkých svetov celého vesmíru, aby mu mohol verne slúžiť a aby dobro raz a navždy zaniklo. Pošuškávalo sa, že v uskutočnení jeho plánu mu pomáhal nejaký sluha priamo z Nimiliedu.

Orlin na jeho zámer, našťastie, včas prišiel. Neviem ako, ale niekto alebo niečo ho o Valgarovom pláne musel informovať. Vo svojom sídle objavil tajnú miestnosť svojho posadnutého syna, plnú čiernej mágie, zaklínadiel, kníh o temnotách, o Pánovi zla – démonovi Golrogovi, ktorý čaká na vyslobodenie, aby sa mohol vrátiť na svet a ovládnuť ho. Našťastie Orlin prekukol beštiálny plán svojho zvráteného syna a včas ho prekazil. Musel sa mu postaviť zoči-voči v boji kúziel. Biela a čierna mágia stáli proti sebe. Otec a syn sa stretli v neľútostnom boji – jeden o zotrvanie dobra, druhý za príchod zla. Orlin nakoniec nad Valgarom zvíťazil a spútal ho veľmi silnou Kliatbou všetkých zemských živlov, ktorú prevzal od vtáka Fénixa. Potom ho umiestnil do podzemia svojho sídla Nimilied, kde zostal uväznený desať rokov, a prestal ho nazývať svojím synom. Pre Orlina jeho syn zomrel. Už nijakého nemá. Od tej doby som ho nevidel. Až teraz.“

„Ako vlastne chcel Valgar vypustiť Golroga z temnôt, keď svet chránilo dobro jednorožcov? Vtedy boli ešte všetky pohromade v zemi Etelwen. Zlo nemalo šancu dostať sa na svet,“ nechápal šokovaný Tevlop.

Kráľ si zhlboka smutne povzdychol: „Orlin si dodnes nie je istý, ako sa to vtedy mohlo presne udiať. Podľa všetkého Valgar chcel využiť nejakého nevinného človeka, ktorého by zrejme ovládol svojím kúzlom alebo zaklínadlom, a poslal ho do Etelwenu, aby zabil jedného z jednorožcov. Tým by sa navždy narušilo dobro a na svet by mohlo preniknúť zlo. Len nevinný človek oddaný dobru môže vstúpiť do Etelwenu, zlo by sa tam nikdy nedostalo. Myslím, že celú dobu, čo bol Valgar spútaný Kliatbou všetkých zemských živlov, nejakým spôsobom silnel a čakal na chvíľu, keď sa bude môcť oslobodiť. A tá chvíľa práve nastala. Vycítil, že sa jeden z jednorožcov oddelil od svojho stáda, a tak sa narušilo dobro. Vycítil, že prišla jeho druhá šanca oslobodiť Golroga, a tentoraz si svoj plán oveľa lepšie premyslel a pripravil. Koniec koncov, mal na to dlhých desať rokov.“

„To je príšerné, môj pane,“ vydýchol zdesene Tevlop.

Kráľ prikývol a pokračoval v rozprávaní: „Ľudia sa o Valgarovom pláne dozvedeli, a keď ho Orlin uväznil, vydýchli si. Avšak od Valgarovho pokusu vyvolať Golroga a od jeho následného spútania a uväznenia už naša zem zažívala strach a dotyky zla, niečo dovtedy nepoznané. V Lilandgarii sa od tých čias tu a tam stále objavujú nejakí jeho verní stúpenci, najhorší z nich sú Mordatovia. Už viac ako štyri roky sužujú náš ľud vo Valgarovom mene. Až posledný rok sa správy o nich pomaly prestávali šíriť. Neverím však, že by s vraždením a vypaľovaním dedín skončili. Ľudia žili aspoň ako-tak pokojne, keď vedeli, že Valgar je uväznený, ale len dovtedy, kým sa neobjavili Mordatovia.

Len málokto tuší, že Valgar je Orlinov syn. Teraz sa mu nejakým spôsobom podarilo kliatbu prelomiť a uniknúť, skryť sa niekde v Lilandgarii, a nikto netuší kde. Kryje sa silným kúzlom a otvoril Bránu temnôt. Ako som vravel – akoby mu sila pribúdala, kým bol spútaný, a teraz je silnejší než kedykoľvek predtým. A ľudia to už tušia. Vďaka kirlopom, ktorí sa snažia vyhubiť náš ľud a nastoliť zlo, už vedia, že sa Valgar musel vrátiť a chce uskutočniť svoj dávny hrôzostrašný plán.“

Kráľ dohovoril a od úľavy si vydýchol. Viditeľne bol rád, že mohol všetko niekomu vyrozprávať a podeliť sa o strašnú pravdu.

Tevlop ledva lapal po dychu. Nečakané odhalenie ho celkom vyviedlo z miery, ale snažil sa upokojiť a všetko pochopiť.

Kráľ sa po chvíli ticha rozhodol nadhodiť trochu inú tému. „Ako sa vodí princeznej Aranis a jej druhom? Čo môj syn? Máte nejaké správy? Ako sú ďaleko? Osud nášho sveta teraz závisí od nich...“

„Ehm... Nie, môj pane. Nič o nich nevieme. Ani jeden z našich vojakov ich nevidel. No určite sú všetci v poriadku a počínajú si vynikajúco, o tom som presvedčený. Zvlášť, keď ich sprevádza váš syn.“

„Ach áno... Dobre... A čo náš väzeň? Ani po ňom nie sú nijaké stopy?“ spýtal sa kráľ unavene, v očakávaní pravidelnej odpovede.

„Nie. Bohužiaľ, stále nemáme nič, pane. Ani čo by sa vyparil,“ odvetil pomaly Tevlop, ale kráľovi do očí nepozrel. Hanbil sa, že vojaci väzňa ešte nedolapili. „Stále však po ňom pátrame, kráľ môj,“ dodal nakoniec.

„Dobre teda. Na dnes to bude asi všetko... Pôjdem si ľahnúť. Každým dňom sa cítim starší... unavenejší...“ A s týmito slovami opustil Tevlopa aj svoju komnatu a odobral sa do vedľajšej miestnosti.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .