PODZEMIE

Voľný pád v Podzemí

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Podzemie – Stratený svet v Podzemí

Podzemie – Hlbšie v Podzemí

Podzemie – Súboj v Podzemí

Roderick Gordon, Brian Williams

Podzemie – Voľný pád v Podzemí – e-kniha

Copyright © Fragment 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Kapitola 5

Takto skoro ráno nebola na uliciach Hampsteadu hustá premávka a Drake sa pokojne viezol popri Nemocnici svätého Edmunda a hore po Rosslyn Hill. Zabočil s range roverom do Pilgrim’s Lane a prešiel až na jej koniec. Tam spomalil. Zaparkoval pri páse zelene známom ako Preacher’s Hill, kde rástla vysoká tráva a tých zopár stromov pokrývala inovať. Vyzerali ako pocukrované.

Siahol po kľúči, aby mohol vypnúť motor, ale zastal, lebo z rádia sa ozvalo mimoriadne vysielanie o supervíruse. Moderátor vravel, že vymeškávanie na pracoviskách pripravuje ekonomiku o mnoho miliónov libier.

„Ha! Tých trápia len peniaze!“ pohŕdavo prehodil Drake, zatvoril oči a oprel si hlavu. „Vôbec to nechápu.“ Zazíval. Už celé dni nespal, len kde-tu v aute si uchytil hodinku spánku, a teraz si to jeho telo uvedomilo. Hlava mu skĺzla k oknu a zadriemal.

Odrazu Draka prebudil mobil – vibroval mu v batohu pod sedadlom spolujazdca. Trvalo niekoľko minút, kým, celý zmáčaný od potu, prišiel na to, kde sa nachádza. Motor auta stále bežal a on si uvedomil, že prepásol druhú časť reportáže o supervíruse.

„Daj sa dokopy,“ zavrčal. Zlostilo ho, že zaspal. Nadávajúc hľadal vo vaku telefóny. Napokon objavil ten zvoniaci.

Vybral ho a prijal hovor. Druhou rukou otočil kľúč v zapaľovaní, aby rádio stíchlo.

„Haló,“ povedal a pošúchal si tvár.

Ozvala sa nejaká žena. „Haló?“

„Áno,“ odvetil Drake.

„Volám namiesto...“

„Nijaké mená,“ skočil jej do reči Drake. „Viem, kto ste. Prečo mi nevolá on osobne?“

Hlas odpovedal smutne, duto. „On... nie je tu.“

„Bože.“ Presne vedel, čo to znamená. Jeho kontakt bol buď mŕtvy, alebo nezvestný. Doteraz sa mu nepodarilo nájsť jediného aktívneho človeka zo starej bunky. Jeho sieť sa rozpadla.

Ženin hlas znel čoraz tvrdšie a dôraznejšie. „A nechoďte na Hill Station.“

„Prečo?“ spýtal sa Drake a zovrel slúchadlo tak silno, až jeho kryt praskol.

„Je to mimo,“ povedala a zložila.

Drake sa niekoľko sekúnd díval na telefón, na mriežky na displeji, ktoré blikali podľa sily signálu. Potom telefón prevrátil a sňal zadný kryt. Vylovil SIM kartu. Keď vystupoval z auta, pustil ju na zem a rozdrvil opätkom. Prebehol očami po ulici a rozľahlom parku. Potom prešiel ku kufru a otvoril ho. Vybral pištoľ a rýchlo si ju zasunul vzadu za nohavice. Zamkol auto a peši sa vybral k Preacher’s Hillu. Cestou do svahu sa snažil skrývať za kríkmi a jeho topánky zanechávali v osrienenej tráve hlboké stopy.

Len čo sa ocitol dosť vysoko, zastal a poobzeral sa. Napokon uprel zrak k cieľu. Hill Station – pod tým názvom poznali členovia jeho siete obrovský edwardovský dom na konci radu podobných budov. Drake zišiel z trávnatého svahu späť na cestu. Hoci žena sa vyjadrila jasne, musel sa o skutočnosti presvedčiť na vlastné oči. No opatrne, pretože ho možno sledujú. A tak prešiel popri dome a nevenoval mu viac ako bežný pohľad. Všimol si zabarikádovanú prístupovú cestu a tabuľku s nápisom „Vstup zakázaný, nebezpečná stavba“. Zároveň si uvedomil, že všetky okná na prízemí sú zatlčené doskami. Prešiel popri niekoľkých ďalších domoch, náhle pozrel na hodinky, akoby meškal na schôdzku, a vrátil sa.

Na začiatku prístupovej cesty bez námahy preskočil červeno-bielu zátarasu. Držal sa tesne pri nestrihanom živom plote z krušpánu, čo sa tiahol vedľa štrkovej cesty, a blížil sa k domu. Pri vchode do suterénu zastal – nijaké dvere tam neboli, zostal len obhorený rám. Vybral zbraň.

Opatrne prešiel cez začadený otvor v múre a pištoľou mieril okolo seba. V suteréne zostali len kovové rámy stolov a mláčky roztaveného a opäť stuhnutého plastu – tak skončili počítače. Všetko ostatné sa obrátilo na popol. Steny boli čierne od ohňa a strop sa na niekoľkých miestach, kde prehoreli trámy, preboril. Všetko vyzeralo, akoby to pohltila nejaká miestna ohnivá búrka.

Vedel, že zachované vybavenie či záznamy by hľadal márne. Vycúval zo suterénu a vrátil sa k autu.

Styxovia postupovali dôkladne ako zvyčajne – kým bol v Hlbinách, rozbili celú sieť. Draka omráčila bezmocnosť. Zostávalo mu jediné: spojiť sa s niektorou z ďalších buniek, čo nezávisle operovali po celej krajine. Pri tom by však riskoval, že ich prezradí.

Na druhej strane, prepadával zúfalstvu.

„Takže Wales,“ uťahane vzdychol a naštartoval auto.

„Ak chceš, odnesiem ju ja,“ ponúkol sa Chester, keď sa Will zohol po Elliottovú.

„To je fuk, nie? Tu dole takmer nič neváži.“

Chester si cez plecia prehodil tri ruksaky. Na Povrchu by taký náklad neodniesol, ale tu len zopárkrát poskočil a bremená sotva cítil. Zohol sa, palcom a ukazovákom vzal pušku a namieril ňou pred seba. „Hej, to je úžasné, čo? Je ľahká ako ceruzka. Máš pravdu, tu sa váha stráca!“

Netušili, kam idú, videli len to, že jaskyňa preniká hlbšie do steny Prieduchu, no aj tak do nej vstúpili.

Prešli niekoľko kilometrov a stále mali pod nohami pružný povrch huby, ktorá pokrývala každý centimeter tunela okolo nich.

Potom zahli za roh a ocitli sa pred zvislou stenou z gumovitej hmoty. „Môžeme sa ísť akurát pásť – alebo skôr na huby,“ zažartoval Chester.

„Veľmi smiešne. No neboj sa, pôjde to inokade,“ zamrmlal Will a ukázal na otvor hore. „Stlm svetlo,“ povedal a zložil Elliottovú. Na oči si nasadil priezor. „Zdá sa, že tá chodba sa tiahne ešte ďalej,“ oznámil Chesterovi, „ale nedovidím tam.“

„Tak nič, čo?“ mrzuto zašomral Chester.

„Na niečo si zabudol.“ Will sa rozbehol a vyskočil na stenu. Vzápätí zmizol z dohľadu. Bartleby sa nemienil od nového pána odlúčiť a vrhol sa za ním.

„No super, pokojne ma tu nechajte samého,“ zamrmlal Chester a obzeral sa v tme. Zažal lampáš, a aby sa upokojil, začal si pískať. Keď sa Will stále nevracal, pochytila ho úzkosť. „Hej!“ skríkol. „Tak čo je tam hore? Nieže sa na mňa vykašleš!“

Will klesol a zľahka pristál vedľa Chestera. „Je tam viacero otvorov. môžeme ich vyskúšať. Tak poďme.“

„Fíha, najnovšie vieme aj lietať,“ utrúsil Chester. „To všetko je tu asi bežná rutina.“

Cestou objavili v hornine ešte niekoľko podobných vertikálnych švov a Will začínal rozoznávať pravidelnosť v ich usporiadaní. Zdalo sa mu, že sú rozmiestnené v sústredných kruhoch s centrom v Prieduchu. Predstavil si ich ako okruhliak hodený do vody, od ktorého sa šíria vlnky, a zišlo mu na um, či tie kruhovité trhliny nie sú výsledkom rýchleho chladnutia skalného podložia.

„Takže Zem vôbec nie je jednoliata,“ uvažoval nahlas Will. „Pripomína skôr deravý maxiementál.“

„Musíš stále tárať o jedle?“ odsekol Chester.

Will nadobudol dojem, že takýchto švov jestvuje omnoho viac, len ich všetky nevidia, a za stáročia sa v nich usídlila rýchlo sa rozširujúca huba. S úžasom si uvedomil, že huba je zrejme jeden obrovský organizmus, ktorý sa tiahne stá a stá kilometrov, pokrýva steny Prieduchu a preniká aj do skaly okolo neho.

„Počuj, možno sa prechádzame v najväčšej rastline na svete,“ pokračoval po chvíli, no Chester ho ignoroval.

Napokon sa ocitli na mieste, kde sa tunel vetvil na tri chodby. Zastali a rozmýšľali, ktorú si vyberú.

„Tentoraz máme až priveľkú slobodu voľby,“ uškrnul sa Will.

Kamarát len čosi zamrmlal.

„Pozri, Chester, úprimne ti poviem, je mi fuk, kam sa vyberieme,“ povedal Will. „Mne to ako veľká sloboda voľby nepripadá, veď čím sa tie chodby líšia?“ znovu sa do nich zadíval. Vyzerali podobne a každá zrejme pokračovala horizontálne, hoci hneď za rohom sa možno skrúcali inam. Chlapci sa už niekoľkokrát vrátili, keď sa cesta ukázala nepriechodná, uzavrelo ju bujnenie huby, prípadne sa zúžila do praskliny pritesnej aj pre mravca.

„Naposledy som vyberal cestu ja, teraz je rad na tebe,“ odsekol Chester.

„Nie, nevyberal si. Vtedy si vybral Bartleby,“ pripomenul mu Will.

„Tak nech to spraví znovu.“

Obzreli sa na Bartlebyho, ktorý odušu vetril a švihal chvostom.

„No tak, Bart, rozhodni sa,“ súril ho Will.

„Bart?“ spýtal sa Chester. „To máš odkiaľ?“

„Od Cala,“ ticho odvetil Will.

„Jasné.“ Chester ukradomky pozrel na Willa. Ktovie, ako sa vyrovná s bratovou smrťou, pomyslel si. Lenže Will vyzeral sústredený na púť sieťou tunelov a zdalo sa, že má dokonca nejaký plán. Ak ho ich položenie trápilo rovnako ako Chestera, nedával to najavo. Podľa sietí na hubovitom výčnelku vedeli, že tu už boli nejakí ľudia – hoci možno medzitým zahynuli. Inak však nemohli poprieť, že sa tu iba tak motajú a blúdia. Chester to nechcel rozoberať, lebo niečo predsa robiť museli.

„Ak sa nevieš rozhodnúť, spravím to ja,“ povedal Will kocúrovi, ktorý nenáhlivo ovoniaval vzduch. Potom sa Bartleby vrhol do jedného z troch tunelov. Prešiel niekoľko metrov a zastal. Chlapci, ktorí kráčali tesne za ním, takisto stuhli.

„Fuj!“ zhíkol Will a zapchal si nos pred náporom hnilobného pachu. „Tu skapalo čosi veľké!“

Chester si všimol, že jeho topánky vydávajú na podklade zvláštny zvuk. „Chodíme po nejakom slize a vyzerá dosť hnusne.“

„Aha, tam,“ ukázal Will. Zazreli akési konštrukcie.

Pri stene tunela stáli v rade štyri drevené lavice. Vyzerali ako robustné mäsiarske pulty zbité z hrubých kusov dreva. Dojem mäsiarstva podčiarkovali krvavé fľaky a niekoľkocentimetrová vrstva čohosi, čo pripomínalo zvyšky starého mäsa. Z jednej lavice trčala obrovská sekera, akoby ju bol ktosi zasekol do dreva s tým, že sa ešte vráti.

„No nie!“ Chester pri pohľade na sekeru naprázdno preglgol a s hrôzou pozrel na Willa.

Will si najskôr pomyslel, že narazili na kmeň podzemných kanibalov, no nemienil kamaráta ešte väčšmi vystrašiť. Keď cúvol od lavíc, pošmykol sa na odpadkoch na dlážke a pristál na kolenách. Len-len že nepustil Elliottovú. Aspoň sa mohol bližšie prizrieť tomu, po čom kráčali.

Vyzeralo to na masu rozsekaných kusov tiel, no Will nedokázal identifikovať ani jednu končatinu. „Kusy zvierat?“ zamrmlal, keď si všimol obrovské zložené oko a články ligotavých čiernych nôh pokrytých štetinami hrubými takmer ako jeho malíček.

„Nie, hmyz. Obrovský hmyz...“ zachripel v úžase. Najväčšia nerozseknutá časť tela, ktorú rozoznal, pozostávala z približne desiatich ligotavých čiernych článkov a zo všetkých trčali nohy. Možno našli pozostatky gigantickej stonožky, ale keďže každý článok bol dlhý pol metra, Will usúdil, že celá potvora by potom merala neskutočne veľa.

„Padáme odtiaľto,“ rozhodol Chester a pomohol Willovi vstať. „Švihom.“

Uháňali naspäť k rázcestiu.

Chester už ukazoval na ďalší tunel, keď ich zarazil ostrý škripot. „Dopekla, čo to bolo?“ zašepkal do ticha, ktoré nastalo.

Chlapci aj kocúr zdvihli hlavy a prvý raz si všimli, že nad hlavami majú širokú trhlinu. Škripot sa ozval znovu. Pripomínal škriabanie nechtami po veľmi dlhej tabuli. Trhal im uši a vôbec netušili, kto alebo čo ho vydáva. Potom škripot stíchol a postupne zamrela aj jeho ozvena.

Po chvíli Chester prehovoril: „Asi to nesúvisí s tektonickými pohybmi hornín, čo?“

Will neodpovedal. Pozoroval znepokojeného Bartlebyho.

Zvuky sa ozvali znovu. Hlasnejšie.

„Nie,“ šepol Will. „Toto nie je geologického pôvodu. Možno to má čosi do činenia s tými kusmi hmyzu.“ Potom dôrazne doložil: „Chester, priprav pušku. Aj strelomety.“ Odtiahol Elliottovú do ľavého tunela pred nimi. Bartleby sa chúlil na zemi, tak tesne pri Willových nohách, až sa oňho chlapec takmer potkol.

Chester spätkoval od rázcestia a zápasil s puškou. Napokon ju zalomil a do komory vrazil náboj. Stále cúvajúc, odklopil puzdro, v ktorom mal pri boku dva strelomety.

A potom prišlo desivé prekvapenie.

Will si najskôr uvedomil iba svišťanie, akoby ktosi švihal vo vzduchu lanom. Svet sa vzápätí obrátil hore nohami a jeho čosi strhlo z nôh. Kŕčovito zovrel Elliottovú a vykríkol na Chestera. Vtom ho čosi zovrelo zo všetkých strán. Zazrel aj, čo to je – sieť podobná tým, aké videl na hubovej rímse. Chytil sa do pasce.

Bartleby prskal a hádzal sa, pripútaný sieťou k Willovi. Will neprestával kričať, no zistil, že čím väčšmi sa myká, tým tuhšie ho sieť sťahuje, až sa napokon sotva mohol pohnúť. Bol si istý, že okrem vlastného kriku a vŕzgania siete zachytil ešte aj akýsi kovový zvuk, akoby o seba búchali prázdne plechovky. Elliottovej plece ho tlačilo pri tvári a Bartleby sa mu hádzal pri nohách, takže nemohol odhadnúť, či ten zvuk nevydáva Chester. Zrakom hľadal kamaráta, nevedel, či aj on neuviazol v pasci, ale sieť sa krútila tak rýchlo, že sa mu zahmlievalo pred očami.

Len čo si Chester všimol, že Will má ťažkosti, chcel mu priskočiť na pomoc. No pochopil, že ak Will jačí z plných pľúc, ešte stále žije. A teraz ho väčšmi trápilo to, čo sa dialo s prasklinou v strope tunela. Pršali odtiaľ kamene a hlina, akoby ich čosi uvoľnilo, akoby sa k nim čosi blížilo. A škreky zneli čoraz hlasnejšie a častejšie. Zhodil z pliec ruksaky, vrátil sa k Willlovi a namieril pušku na štrbinu v strope.

To bolo ich jediné šťastie.

Cez zameriavač totiž zbadal, že z trhliny sa niečo valí. Dopadlo to nehlučne, ako keď sa po stene mihne tieň. Rýchlo pozrel dole.

„No dopekla...“ hlesol. Neveril vlastným očiam.

Bolo to zhruba tri metre široké a malo to viac nôh, ako dokázal Chester zrátať pohľadom. Kožovité nohy vychádzali z okrúhleho a plochého tela. Na tej časti tela, ktorá k nemu bola obrátená, iskrili tri škvrny, akoby boli posiate mačacími očami. Najohromujúcejšie však vyzerala dlhá stonka, ktorá vyčnievala nad týmito „očami“. Na jej konci tlmene žiarilo žlté svetlo.

Pred jeho užasnutým pohľadom sa stvorenie akoby prikrčilo a jeho žiariace svetlo sa jemne rozhojdalo. A potom sa potvora začala na svojich mnohopočetných nohách dvíhať.

Chester zovrel pušku. Ani za príjemnejších okolností nemal v láske hmyzie potvory, ale táto obluda bola zhmotnením jeho najhorších snov z detstva. Striasol sa a od hnusu ho naplo. „Už teraz si mŕtvy,“ zavrčal. „Nenávidím...“ slová mu zamreli na perách, lebo stvorenie sa pritislo bruchom k zemi – asi naňho chcelo skočiť.

Nič na svete mu však nemohlo zabrániť, aby potiahol kohútik.

„Odporný pavúk!“ zreval Chester a vypálil do ploského tela. Náboj preletel potvorou a rozsekol ju napoly.

Pred jeho očami sa dve polovice zvalili na zem, jedna napravo, druhá naľavo, a nohy sa šialene mykali. Chester sa v návale adrenalínu, čo mu koloval v žilách, hystericky rozosmial. Ten zvuk mu vôbec nepripomínal vlastný hlas.

Potom už nezneli škreky, len Willov krik zo siete.

Chester sa vystrel, práve keď zo stropu presne na to isté miesto ako predtým ticho cuplo ďalšie pavúčie stvorenie. Ovládli ho inštinkty, automaticky nabil a potiahol kohútik.

Ozval sa zvuk, pri ktorom mu zastalo srdce.

Duté šťuknutie – puška nevystrelila. Šklbal kohútikom, no márne. Zrejme sa zasekol. Obluda sa pomaly dvíhala na článkovaných nohách. Chester vedel, že je to zbytočné, ale aj tak ešte raz skúsil vystreliť. Puška zase len šťukla.

V zúfalstve urobil jediné, čo mu zostávalo. Z celej sily hodil pušku do obludy. Tá len zdvihla prednú nohu a šikovne odrazila letiacu zbraň. Chester zazrel, ako puška letí preč, a po chvíli k nemu doľahlo tupé žuchnutie – padla na zem potiahnutú hubou do miest, kam už nedovidel.

A potom sa sám ocitol zoči-voči desivému tvorovi. Omráčene sa mu pozrel do očí, zlostných krištáľových gúľ, ktoré sa jagali pod lúčom vlastného svetla ako veľké kvapky vody. Obrovitánsky hmyz s tichým zabzučaním roztvoril čeľuste a odhalil rad hrozivých bielych tesákov, z ktorých každý bol hrubý ako Chesterov palec.

„Nie!“ zhíkol. Padol na chrbát a pokúsil sa od boku vytiahnuť strelomet, pričom sa stále díval na tú hnusnú kreatúru. Jeden strelomet sa mu podarilo vyslobodiť, no druhý mu vypadol z ruky. Preklínal svoju neobratnosť a pokúšal sa rozpamätať, ako ho Drake učil strelomety používať. „Chyť ho do dlane,“ povedal si teraz a najskôr pozrel, či drží strelomet správnym smerom. Práve sa prstom dotýkal kohútika, keď sa tá hrôza naňho vrhla.

Trhol páčkou dozadu a odpálil strelomet. Ten mu v dlani poskočil a výbuch zasiahol potvoru vo vzduchu. Chester by bol sotva mohol minúť, od cieľa ho delilo iba pár metrov. Telo obrovského hmyzu sa rozletelo na márne kúsky a pokropilo Chestera krvou.

„Bože dobrý,“ zachripel. Utieral si tvár a zízal na rozfranforcovanú mrcinu. Niektoré z údov, čo naňho dopadli, sa ešte stále mykali. Vyzerali ako dlhé nohy nejakého obrovského ošklbaného kurčaťa, no pokrývala ich tmavá mozoľnatá koža a kde-tu z nich vytŕčali hrubé čierne štetiny. Chestera naplo a rýchlo tie zvyšky odtisol. Potom sa po chrbte odplazil naspäť, preč od toho masakra.

V šoku si čosi prerývane pomrmlával a nevládal reagovať na Willove pridusené volanie. Bolo toho naňho priveľa, túžil sa už len schúliť s rukami nad hlavou a všetko okolo seba ignorovať. Ako-tak ho držala pri rozume len myšlienka, že musí vyslobodiť Willa a Elliottovú.

A potom začul ďalšie mäkké žuchnutie.

„Nie! Nie!“ zvrieskol. Ani sa nemusel dívať, čo naňho čaká. Horúčkovito hmatkal po zemi, hľadal druhý strelomet. Roztrhané telo predchádzajúceho pavúka a nerovný podklad z huby mu v tom však bránil.

Prinútil sa pozrieť pred seba. Telo kreatúry sa mierne chvelo a pohojdávalo na dlhých nohách. Zaútočí, pomyslel si Chester.

A potom to skočilo rovno naňho.

Ozval sa sykot – kreatúru trafilo čosi ohnivé. O chvíľočku zachvátili masívne telo plamene. Metalo sa to a škriekalo neznesiteľne vysokým hlasom.

Chester netušil, čo sa stalo, ale rýchlo vstal. Už sa tackal k pasci, kde ležali Will, Elliottová a Bartleby, keď sa zjavilo ďalšie monštrum. Vzduch akoby zaškvrčal a aj túto potvoru rozpáral ohnivý projektil. Preletel tak blízko Chesterovej hlavy, až sa mu zdalo, že neznámy strelec mieril naňho, a hodil sa na zem. Vzápätí však zbadal, že strela našla cieľ – pavúka, ktorého pohltili plamene a padol vedľa kŕčovito sa šklbúcich pozostatkov toho predchádzajúceho.

Chestera pohľad na dve obludy praskajúce v ohni tak omráčil, že sa nevládal ani pohnúť.

Z dymu vykročila postava.

„Styx?“ hlesol Chester. Postava držala čosi, čo pripomínalo kušu, a z nej trčal ďalší zapálený šíp. Tentoraz mierila rovno na Chestera.

Vykročila k nemu.

„Ale... veď je to ešte chlapec,“ ozval sa užasnutý, no mrzutý ženský hlas. Žena mala na sebe dlhý obnosený kabát a cez nos a ústa uviazaný tenký šál.

„Ste styxka?“ vyletelo z Chestera.

„Nebuď drzý,“ odsekla.

Zasmiala sa a odmotala si šál z tváre. Sfúkla plameň na hrote šípu a kušu sklonila k boku.

Chester sa díval na jej zvlnené červenkasté vlasy a oblú tvár. Vyzerala láskavo a aj teraz sa usmievala. Chester nevedel odhadnúť jej vek, no tipoval, že môže mať čosi po štyridsiatke. Vyzerala ako kamarátky jeho mamy, ktoré ju občas vozievali domov po rozličných večerných kurzoch. Akurát bola celkom inak oblečená.

„Máš šťastie, že som prišla skontrolovať pasce, inak by bolo z teba krmivo pre pavúkopice,“ utrúsila a vystrela k nemu ruku. „Vstávaj, srdiečko.“

„Takže nie ste styxka?“ spýtal sa neisto a pozrel jej do očí.

Spolu s jej odpoveďou zazneli tlmené Willove výkriky. „Nie som styxka. A ty nemáš čo hovoriť, keď si pred chvíľou pálil na pavúkopicu z limitátorskej pušky.“ Hovorila trochu zachrípnuto, akoby hlas používala len zriedka.

„Nie je moja... teda...“ koktavo vysvetľoval.

„Nechaj to tak, srdiečko, predsa vidím, že nie si biely golier.“ Zadívala sa mu do očí. „Ach, nevieš si predstaviť, aké je to príjemné,“ vzdychla.

„Čo?“ spýtal sa jej, keď mu podala ruku a pomáhala mu postaviť sa na nohy.

„Dívať sa na človeka!“ usmiala sa, akoby bola tá odpoveď celkom samozrejmá. Ešte ho držala za ruku, keď sa znovu ozval Will.

„Hm... kamaráti potrebujú pomoc,“ pripomenul Chester a odtiahol ruku.

Trochu omráčene sa díval, ako si žena prehodila kušu cez plece. Spoza hrubého opaska, ktorý obopínal jej neveľmi štíhly pás, vytiahla čosi, čo vyzeralo ako sušené byliny, a hodila to na hromadu horiacich pavúčích tiel. Do vzduchu sa zdvihla silná, no nie nepríjemná aróma. „Toto odstraší ďalšie potvory,“ oznámila žena Chesterovi a pobrala sa k visiacej pasci. Kdesi v tme uvoľnila lano a opatrne stiahla mykajúci sa batoh s Willom, Elliottovou a mačkou k zemi.

„Nebojte sa, o chvíľu vás vyslobodím,“ povedala a potiahla za iné lano navrchu siete. Tá sa uvoľnila.

Prvý sa vyvliekol Bartleby, zavrčal a na záchrankyňu vyceril zuby.

„Aha, vyžla,“ zhíkla, pustila sieť a od radosti ticho zatlieskala. „Naozaj som si nemyslela, že ešte niekedy uvidím vyžlu.“

Bartleby si zrejme povedal, že mu nič nehrozí, a prešmykol sa popri nej, len ju zvedavo oňuchal. Väčšmi ho zaujímali pavúkopice, ako tá neznáma označila dravé kreatúry. Ostražito obišiel ich pozostatky.

Will sa zo siete vymotal celkom sám. Vyskočil na rovné nohy a pošúchal si stehno. „Ten sprostý kocúr ma pohrýzol! Chester, čo sa to sta...“ Zmĺkol, keď mu pohľad padol na ženu. „Dopekla, čo ste zač?“

„Som Martha,“ povedala, „ale volajú ma Ma.“

„Martha?“ neveriaco pokrútil hlavou. „Ma?“

„Hej, Ma. Tak mi hovorievali,“ odvetila a zadívala sa na Willa. „No aha, biele vlasy a prekrásne svetlobelasé oči. Je jasné, že si sa narodil pod trávou.“

„A to znamená čo?“ nechápavo sa ozval Chester.

„Znamená to, že som sa narodil v Kolónii,“ povedal Will. „Veď vieš, pod trávou, čiže v Podzemí.“

„Aha, už chápem.“

Martha si všimla nehybné telo Elliottovej v sieti. „Je tu ďalší? A čo sa mu stalo?“ Ustarostene zmraštila čelo. „Dúfam, že sa nezranil v mojej pasci.“

Will sa prebral z ohromenia a rýchlo začal odmotávať laná z Elliottovej. Potom ju zdvihol.

„Ale veď je to mladá žena!“ zvolala Martha, keď zazrela jej tvár. „Čo sa jej stalo?“

„No, teda, pani... teda Ma... Martha,“ vykoktal Will a začal vysvetľovať, ako ich prenasledovali limitátori a ako ich prakticky odpálili do Prieduchu.

Skrížila si ruky na prsiach, chvíľu ho zaujato počúvala a potom ho umlčala zdvihnutou dlaňou.

„Prepáč, zlatko, ale musím priznať, že som trochu mimo,“ vyhlásila a pokrútila hlavou. „Vieš, kedy som naposledy počula ľudský hlas?“ Náhle si siahla pod pazuchu a veľmi nedámskym gestom sa tam zúrivo poškriabala.

„Veľmi dávno, však?“ nadhodil Will a pozoroval ju, keď spod pazuchy vytiahla prsty, strčila si ich do úst a oblízala.

„Presne tak, zlatko,“ prikyvovala. „Pôjdete so mnou, no ešte musím pozbierať potravu. Tuším budeme potrebovať každý kúsok. Pribudli hladné krky.“

Will a Chester na seba v šoku pozreli, keď si od opaska odviazala vrece a zamrmlala čosi o tom, že mäso ani nemá kedy nasekať.

„Takže hento patrí vám?“ Will ukázal k hrozivým mäsiarskym pultom.

No žena neodpovedala, len naklonila hlavu a žiarivo sa usmiala na Chestera. „Si veľký a švárny chlapec, pripomínaš mi môjho syna.“ Vzdychla. „Podržíš mi toto otvorené?“ spýtala sa a podala mu vrece. Potom začala zbierať čmudiace úlomky z tiel pavúkopíc a kládla ich dnu.

„Jedlo?“ naznačil perami Chester smerom k Willovi. Pre istotu ruky s vrecom natiahol čo najďalej od seba a vyzeralo to, že ho napína na vracanie.

Will však nereagoval. S rastúcou zvedavosťou si obzeral to, čo z kreatúr zostalo.

„To je čudné. Pripadali mi ako hmyz alebo... no, možno pavúkovce... ale tie malé ligotavé vecičky nie sú náhodou zuby?“

„Áno, tesáky,“ odvetila žena a ďalej zbierala nepekné pozostatky. „Používajú ich ako vábničku na lapanie koristi – vystrčia ich tak, že sa jagajú v tom ich svetle.“

„Fascinujúce,“ zamrmlal Will a bez váhania nazrel do vreca, ktoré sa jeho kamarátovi hnusilo.

„No super, a je to tu zase,“ zašomral si popod nos Chester.

Kapitola 6

„Detaily nájdeš v prachu... detaily nájdeš v prachu,“ opakoval si doktor Burrows, keď kľačal pri napoly zahrabanej ľudskej kostre.

Šúpal z kostí hubu a odoberal prach, no keď začul vzdialené a veľmi tiché buchnutie, prestal s tým. Netušil, čo ho mohlo spôsobiť, ale vstal a z plných pľúc zakričal: „Haló! Haló! Je tam niekto?“ Hoci prešiel mnoho kilometrov, dával si pozor, aby smeroval vždy dole a zostal blízko Prieduchu. Netúžil tu zablúdiť.

A potom to našiel. Zbadal kostru a začal ju vykopávať.

Započúval sa, či sa neozvú ďalšie zvuky, ale všade vládlo ticho, a tak si povedal, že sa mu to len marilo. Pokrčil plecami a vrátil sa k objavu. Keď uvoľnil ďalšie kosti a odfúkol z nich prach, tvár sa mu rozžiarila. „Čo to tu máme?“ zamrmlal, keď v ruke kostry zbadal predmet. Opatrne odhrnul prstové kostičky a predmet vytiahol von. Bolo to čosi z hliny – dosť sa to podobalo bájnej Aladinovej lampe – nádoba s hrdlom a vrchnákom, ktorý vyzeral prilepený. Špinavým nechtom prešiel po konci hrdla. „Sem sa dáva knôt,“ povedal nahlas. „Takže vy Feničania, či kto ste boli, ste si svietili olejovými lampami.“

Opatrne položil lampu nabok a s rukami roztrasenými od nedočkavosti a hladu odstránil ďalší prach. Vo svetle gule pôsobil doktor Burrows veľmi smutne – hrbil sa nad kostrou a potichu si hvízdal. Okuliare mal nakrivo – zosunuli sa mu počas pádu dole Prieduchom – a tie časti tváre, ktoré mu nezakrývala brada, mal oškreté a poudierané. Košeľu mal vzadu roztrhnutú a jeden rukáv mu visel už len na pár vláknach. Hoci mal vždy útlu postavu, teraz tak schudol, že takmer pripomínal kostru, na ktorej pracoval.

„Bingo!“ zvolal, keď sa dostal k tomu, čo vyzeralo ako drevená skrinka. No predmet sa mu v nedočkavých prstoch rozpadol. Zato medzi jeho pozostatkami našiel kamenné doštičky veľké ako hracie karty s oblými okrajmi.

„Bridlica, očividne opracovaná,“ poznamenal a obtrel doštičku o košeľu. Potom si ju prezrel a zistil, že sú v nej vyryté písmenká, ktoré spoznával. Zhodovali sa s písmenami, na ktoré narazil v Hlbinách, s písmenami, ktoré pomocou Burrowsovej dosky, ako ten kameň nazval, dokázal preložiť. Hoci pri páde do Prieduchu stratil denník, usúdil, že si pamätá akurát toľko, aby pochopil aspoň základ toho, čo sa píše na doštičkách.

No akokoľvek sa sústredil, písmenká mu tancovali pred očami a trvalo mu večnosť, kým identifikoval pár slov. Zložil si okuliare, chcel si ich vyčistiť. Dával si pozor, aby sklá z pokrútených rámov nevypadli. Aj tak však nevidel lepšie a po chvíli prestal. „Čo sa to so mnou deje?“ zašomral. Zadíval sa na ostatné doštičky a zistil, že ich pokrývajú drobné nákresy.

„Mapa... mohla by to byť... mapa?“ premýšľal nahlas a obracal doštičky. „Čo ja viem?“ vzdychol, zronený, že k ničomu nedospel. Zabalil kamenné doštičky do vreckovky a vložil si ich do vrecka, potom ďalej vyhrabával kostru. Okrem prehnitých sandálov však už nič zaujímavé nenašiel.

Vstal a pokračoval v ceste. Potkýnal sa o hubovité výčnelky, o kamene, nánosy prachu a rozmýšľal, či tam dole nie sú ďalšie predmety – možno niečo, čo by súviselo s mapou na doskách, ak je to naozaj mapa. Pohľadom hľadal orientačné body a uvedomil si, že ich možno skryla huba. Podľa toho, ako rástla počas uplynulých tisícročí, môže v sebe ukrývať všeličo. Zišlo mu na um, či ten úbožiak, ktorého kostru našiel, ležal v hube preto, lebo pristál na zlej úrovni v Prieduchu a stratil sa. V tom prípade bol aj doktor Burrows na nesprávnom mieste, takže mapa mu možno bude nanič.

Prudko zastal, lebo si spomenul, ako sa rútil Prieduchom a ako ho zachvátila hrôza, keď sa pred ním otvorila temnota a trvala večne, až kým sa nerozpleštil na hubovitom výčnelku. Neutrpel vážne zranenia, ale najhoršie bolo, že nebol pripravený na bádanie: prišiel o ruksak so všetkým jedlom a vodou, o prístroje aj o denníky, do ktorých si už tak dlho zapisoval pozorovania.

Znovu vykročil tunelom a v žalúdku mu zaškvŕkalo. Vedel, že nebyť slabej gravitácie, ani by nemal silu ísť ďalej. Pil vodu, čo stekala po tuneli, no potreboval sa aj najesť.

Prišiel k veľkej pukline a zhrozene pozrel dole. „Len dole... stále dole,“ pripomenul si a napriahol pred seba svetelnú guľu, aby videl, do akej hĺbky trhlina siaha. Keď sa už dostal takto hlboko, bol by v tom čert, aby sa vzdal. Rozhodol sa hľadať ďalšie dôkazy o starobylej rase, a ak mohol súdiť podľa tej kostry, možno už nemal ďaleko do cieľa. Občas uvažoval, či nájde pohrebisko kostier, miesto posledného odpočinku zablúdencov, čo zahynuli pri hľadaní „záhrady druhého slnka“, o ktorej sa dozvedel v polorozpadnutom chráme.

„Nech žije mäkké pristátie,“ povedal a pripravil sa na skok. Odrazil sa a skočil do stredu trhliny. Cestou dole videl na stenách hubovité úponky a rozličné vrstvy kameňa. Čľapol do akéhosi jazierka – zohol sa v kolenách, aby zmiernil náraz, a zvalil sa na bok.

„Podarilo sa,“ povedal, hoci to neznelo veľmi radostne.

Do nitky premočený vstal na rovné nohy. Vtedy sa mu zakrútila hlava a v bezvedomí sa zvalil na zem.

„Ocko! Ocko!“ Doktor Burrows počul, ako ho niekto ťahá z jazierka. Ten, kto ho vytiahol, mu nadvihol hlavu a posunul okuliare.

Otvoril oči, na chvíľu videl celkom jasne, ale potom sa mu pohľad zase zahmlil.

„Rebecca,“ zašepkal chabo. „Mne sa asi sníva...“

„Nie, nesníva sa ti, ocko. To som ja.“

Prinútil sa poriadne otvoriť oči, aby videl postavu pred sebou.

„Mám vidiny.“

„Nie, nemáš. To som ja,“ zopakovala Rebecca. Pevne mu stisla ruku. „Vidíš, som skutočná.“

„Rebecca? Čo... čo tu robíš?“ vykoktal. Ešte stále neveril vlastným očiam.

„Počula som výkriky,“ odvetila.

Potom si doktor Burrows všimol jej oblečenie. „Limitátorské... styxské šaty?“ Zmätene si pošúchal čelo.

„Áno, ocko, som styxka,“ povedala bez váhania. „A ty vyzeráš, že by sa ti zišlo niečo pod zub.“ Luskla prstami a z tieňov vystúpila ďalšia postava.

„Limitátor?“ zachripel doktor Burrows.

Limitátor pozrel na zmäteného doktora Burrowsa, ale na jeho vycivenej tvári sa nezračili nijaké emócie. Niečo podal Rebecce.

„Zajedz si mäso. Radšej sa nepýtaj, z čoho je, ale uvarené sa dá stráviť,“ povedala, kúsok odtrhla a strčila ho doktorovi Burrowsovi do úst.

Vďačne prežúval a pohľadom premeriaval Rebeccu a limitátora.

Po pár hltoch hneď ožil. „Ako si sa...?“

„Ešte?“ spýtala sa, a kým stihol odpovedať, napchala mu do úst ďalší kus mäsa z pavúkopice.

„Nechápem, čo tu robíš. Mala by si byť doma,“ pokarhal ju, hoci sa to minulo účinku, keďže mal plné ústa. „Vie tvoja mama, kde si?“ pokračoval.

Dvojča vyprsklo do chichotu.

Pani Burrowsová sedela za mikrofónom. Do očí jej svietilo svetlo a v horúčave reflektorov sa potila. Nikdy si nepredstavovala, že jej prvé vystúpenie na obrazovke bude vyzerať takto. Splnila sa jej celoživotná túžba – je v televízii! No ešte dôležitejšie bolo, že jej prípad konečne dostal zaslúženú pozornosť.

Prosba o pomoc pri pátraní po nezvestnej rodine bola posledným bodom v policajnej relácii. Pani Burrowsová sa teraz nachádzala vo veľkom štúdiu, po ktorom pobehovali ľudia s papiermi a slúchadlami, akoby nikto z nich nevedel, kam sa má postaviť. Pani Burrowsová si všimla, že na kraji postávajú policajti, ktorí vyšetrovali „prípad rodiny z Highfieldu“. Keď sa im stretli pohľady, všetci pozreli inam. Bolo jej jasné, že stále zostáva hlavnou podozrivou, hoci proti nej nemajú ani najmenší dôkaz. No ak neveria tomu, čo som im povedala, prečo mi dovolili verejne vystúpiť? pýtala sa v duchu. Dúfajú, že v nej vyvolajú falošný pocit bezpečia a že niečo prezradí? Nechápala, prečo by to tak komplikovali.

Sústreď sa, povedala si, keď prečítala posledný odsek vyhlásenia, ktoré jej pomohol sformulovať policajný psychológ.

„... lebo niekto určite vie, kam šli a čo sa im stalo,“ povedala pani Burrowsová a rozochvene vzdychla. Uprene sa zadívala do objektívu kamery, akoby už od rozrušenia nevládala pokračovať. „Ak niečo viete, ozvite sa, prosím, polícii. Musím nájsť svoju rodinu.“

Červené svetlo na kamere zhaslo, a keď sa dostal k slovu detektív inšpektor Blakemore, bliklo ďalšie. Detektív mal na sebe najlepší oblek a na túto príležitosť sa dal ostrihať. Keď prehovoril do kamery, zdvihol obočie ako James Bond. Pani Burrowsová si to uňho ešte nikdy nevšimla. „Okolnosti zmiznutia doktora Rogera Burrowsa, Willa, Rebeccy a Willovho spolužiaka Chestera Rawlsa považujeme za veľmi podozrivé.“

Pani Burrowsová sa dívala na malú obrazovku na boku kamery, kde bolo vidieť, čo sa vysiela. Detektív inšpektor Blakemore rozprával a na obrazovke sa zjavili fotografie členov jej rodiny, ktoré dala polícii. Po nich nasledovala Chesterova najnovšia fotka v rovnošate highfieldskej strednej školy. Potom sa na obrazovke objavil detektív inšpektor Blakemore. Urobil dramatickú prestávku a obočie mu vyskočilo, akoby sa chcelo oddeliť od tváre. „Toto je záber z nahrávky bezpečnostnej kamery.“ Na obrazovke sa zjavila zrnitá čiernobiela fotografia. „Zachytáva ženu, s ktorou by sme sa v súvislosti s prípadom chceli porozprávať. Meria asi 173 centimetrov, má štíhlu postavu a pravdepodobne prefarbené hnedé vlasy, hoci jej prirodzená farba môže byť blond alebo dokonca biela. Má tridsať až tridsaťpäť rokov a možno sa stále nachádza v Londýne alebo v jeho okolí. Na obrazovke vidíte jej portrét zostavený podľa opisu. Ak máte akékoľvek informácie týkajúce sa jej súčasného pobytu, zavolajte na číslo...“

Pani Burrowsová prestala počúvať, keď cez svetlo reflektorov zbadala na boku štúdia Chesterových rodičov. Pán Rawls podopieral pani Rawlsovú – zdalo sa, že plače a neudrží sa sama na nohách.

Pani Burrowsová sa rozlúčila s Blakemorom a ostatnými policajtmi. Vybrala sa k Rawlsovcom, no pán Rawls, s rukou stále okolo manželkiných pliec, sa odvrátil, zagánil na ňu a pokrútil hlavou. Pani Burrowsová sa zarazila. Raz či dvakrát sa s ním stretla na higfieldskej policajnej stanici, ale bol veľmi odmeraný. Jeden policajt jej neskôr povedal, že Chesterovi rodičia sa dozvedeli, že v ten večer, keď obaja chlapci zmizli, bola pod vplyvom liekov na spanie. To ich nahnevalo. Vyčítali jej, že na chlapcov nedala pozor. Pani Burrowsová však odmietala pripustiť svoj diel viny – Will vždy chodieval sám von. Aspoň kopal a nerobil neplechu na ulici s ostatnými deckami.

Reakcia pána Rawlsa ňou otriasla. Na kraji pódia zbadala fontánku a šla sa z nej napiť. Kým pila, spoza stojanov s televíznou technikou začula hlasy.

„Ty myslíš, že to urobila?“ spýtal sa hlas.

„Jasné,“ odvetil druhý hlas so škótskym prízvukom. „V deviatich prípadoch z desiatich je vrah niekto z rodiny – veď to poznáš. Koľko sme tu už mali zronených príbuzných, ktorý o mesiac sedeli v base?“

„To je fakt.“

„Videl si ju? Je to zatrpknutá stará baba. Typický produkt predmestia – plná potláčaného hnevu a znudená svojím bezcieľnym falošným životom. Pravdepodobne mala pomer, manžel to zistil, a tak ho odpravila. Keďže deti vedeli priveľa, zahlušila aj tie. No a odskákal si to aj chudák kamarát jej syna – Charley, či ako sa volal –, ktorý sa medzi nich náhodou priplietol.“

Pani Burrowsová zašla za prístroje, aby videla, kto ju to ohovára. Územčistý chlap s oholenou hlavou a hustou bradou zmotával kábel a vychudnuté indivíduum v bielom tričku sa búchalo po stehne mikrofónom. Dvaja štúdioví technici.

„Jasné, vyzerala ako poriadna sekera,“ povedal chudý a pošúchal si temeno koncom mikrofónu.

Bradatý zbadal pani Burrowsovú a nahlas si odkašlal. „Radšej sa poďme pozrieť, čo potrebujú v štúdiu trinásť, Billy,“ povedal.

Vychudnutý zložil mikrofón a na tvári sa mu zjavil zmätený výraz. „V štúdiu trinásť?“ začudoval sa. Potom sa obzrel, a keď zbadal pani Burrowsovú, pochopil. „Hneď, Dave,“ zamrmlal. Tí dvaja sa tak náhlili, že pri odchode vrazili do seba. Pani Burrowsová zostala stáť, zovrela plastový pohárik a dívala sa za nimi.

DRUHÁ ČASŤ

U Marthy

Kapitola 7

Martha sa rútila cez tunely ohromujúco rýchlo a obratne ako nejaká guľôčka cez potrubie. Hoci pôsobila rozložito, pohybovala sa šikovne ako leopard. Bolo jasné, že v prostredí so slabou gravitáciou žije dlhšie a dokonale sa mu prispôsobila.

Bartleby ju pozoroval a pokúšal sa tiež odrážať od jednej steny tunela k druhej. Z času na čas však neodhadol silu odrazu a vyletel k stropu alebo na druhú stranu ako strela. Will a Chester si už zvykli, že nešťastný kocúr občas poletuje vzduchom a prekvapene mraučí.

Chlapci sa s Marthou pokúšali držať krok, no Will nechcel ísť prirýchlo, aby neublížil Elliottovej. Keď ich záchrankyňa zastala, aby ju dobehli, počuli, že si mrmle popod nos. Nerozumeli jej však a Will si uvedomil, že si to možno ani sama neuvedomuje.

„Čo spravíme s tým dievčaťom?“ zamrmlala zhruba ich smerom a potom sa pohla ďalej.

„No, už som vám hovoril, že má zlomenú...“ ozval sa Chester.

„Čože?“ skočila mu do reči Martha a obrátila sa k nemu.

„Pýtali ste sa na Elliottovú. Má zlomenú ruku.“

„Na nič som sa nepýtala a to si mi už predsa spomínal,“ zamračila sa Martha, akoby bol čudný on, nie ona. „A zase si dáme jednu,“ povedala. Vytiahla z opaska suchú bylinku, podržala ju nad fakľou, až sa chytila, a potom ju hodila na zem. Uzavretý priestor sa naplnil výraznou arómou.

„Uf!“ zafučal Will a pokrčil nos. „Riadne to udiera do nosa,“ povedal. „Pripomína mi to pelendrek.“

„Veru. Volá sa to anízový oheň.“ Martha naňho významne pozrela. „Ty máš nos ako pravý Kolonista, však? Čuch porovnateľný s poľovníckym psom, čo?“

„No, asi áno,“ pripustil Will. „Lenže prečo to tu pálite? Na čo to slúži?“

„Ak si nedáš pozor, v stropných otvoroch sa zhromaždia pavúkopice a znenazdajky na teba skočia. Výpary z anízového ohňa ich však udržia v istej vzdialenosti. Aníz si pestujem v záhrade,“ doložila a znovu sa vrhla do tunela.

„V záhrade? Vravíte v záhrade?“ volal za ňou Chester. To slovo mu pripadalo až príliš každodenné a milo obyčajné, aby zaznelo na takomto čudesnom mieste. „Fakt spomínala záhradu?“ pozrel na Willa.

„Ktovie?“ šepol Will a významne sa zaškeril – chcel naznačiť, že tá žena nemá všetkých doma.

„Hej, dávajte si pozor!“ ozvala sa spredu, keď ju Will a Chester znovu dohnali. „Rímka je tu veľmi úzka a vietor prisilný.“

„Rímka?“ zopakoval Chester.

„Hej, je úzka.“

„Asi myslela rímsu,“ pošepky nadhodil Will.

Vyšli na hubovú rímsu, širokú sotva meter, pod ktorou Will rozoznával zívajúcu priepasť. „Prieduch?“ zašomral. No nie, vyzeralo to inak. Vzduch tam bol veľmi vlhký a namiesto dažďa, ktorý videl v Prieduchu, sa tu dvíhali oblaky pary. Keď pozrel na druhú stranu, všetko tam obostierala silná červená žiara. Na tvári pocítil horúčavu a uvedomil si, že toto nemôže byť Prieduch.

Chester sa ozval a prerušil mu prúd myšlienok. „Nevrátili sme sa tam, odkiaľ sme prišli? Hádam to nie je Prieduch?“

Martha sa zachichotala. „Jasné, že to nie je Prieduch. Len ďalšia zo Siedmich sestier. Nazvali sme ju Bafkajúca Mary.“ Obrátila sa a chlapci začuli, ako mrmle: „Však, Nat?“

Chester pozrel na Willa, ktorý okamžite pochopil, čo kamarátovi napadlo. Ocitli sa v rukách pomätenej baby, ktorá si nedokáže ani len zapamätať ich mená.

Pritisnutí k stene postupovali po rímse klzkej od vody. Sporé osvetlenie z Chesterovej svetelnej gule a Marthinej fakle Willa presviedčalo, že táto priepasť je rovnako veľká ako Prieduch. Radšej nepozeral do tmy za rímsou, no čosi ho tam priťahovalo. Vrátilo sa čudesné nutkanie, túžba vykročiť do prázdna. Ten hlas, ktorý vlastne nebol hlasom, ale čímsi omnoho silnejším a hlbším, sa mu pokúšal rozkázať.

„Nie,“ precedil cez zaťaté zuby. „Tak sa ovládaj!“ Musí brať ohľad na Elliottovú. A čo ho to vlastne posadlo? Čo sa s ním deje?

Po dvadsiatich minútach pomalej chôdze po rímse sa Willovi nevýslovne uľavilo, keď sa chodník vrátil do ďalšieho otvoru v skale. Priepasť zostala za nimi a Will sa zatackal. Vrazil do kamaráta.

„Je ti niečo?“ opýtal sa ho Chester.

„Nič, len som sa potkol,“ odpovedal Will. Kráčali za Marthou do dlhej chodby, kde hubovitý porast čoraz viac redol, až napokon Will rozoznával celé oblasti tmavej horniny. Po niekoľkých minútach huba zmizla. Bolo to čosi nové – zostupovali z mierneho svahu a pod nohami cítili kamienky.

„A sme tu,“ vyhlásila Martha, keď sa pred nimi otvorila rozľahlá jaskyňa. Od dlážky k stene sa po jej jednej strane tiahla akási barikáda či azda hradba. Martha chlapcov viedla popri nej, až došli doprostred. Will videl, že ten zvláštny val tvorí veľa zvislých kovových pásov, ktoré sa prekrývajú a sú pozvárané dohromady. Niektoré boli matné, iné sa ligotali a niektoré mali dokonca dierky – mriežku či vyrezané kruhy alebo štvorce. Zopár ich nieslo stopy modrej alebo zelenej farby.

Stáli pred čímsi, čo vyzeralo ako dvere, a vedľa visel na konzole ťažký mosadzný zvonec. Martha dva razy zazvonila. Chlapci zvedavo čakali, až kým nestíchli posledné stopy ozveny, ale nikto neotváral.

„Zvyk je železná košeľa,“ oznámila im Martha, keď napokon dvere otvorila sama.

„Nechávate odomknuté?“ zhíkol Will. Ako prvý sa prešmykol dnu Bartleby.

„Hej. Prachovce nie sú také bystré, aby si otvorili,“ odvetila.

„Prachovce?“ nechápal Will, no Martha už bola dnu. Will a Chester šli za ňou a naskytol sa im neuveriteľný pohľad. Terén sa zvažoval a strop jaskyne stúpal do výšky. Asi štyridsať metrov pred nimi stála jednoposchodová chalupa. Viedol k nej chodník, ktorý obklopovali záhony s prekrásnymi rastlinami. Záhony akoby žiarili, mihotali sa žltými, fialovými, modrými a červenými odtieňmi, takže dohromady vytvárali svetelný efekt, ktorý napĺňal priestor prekrásnou žiarou.

„Moja záhrada,“ hrdo vyhlásila Martha.

„Fíha!“ zhíkol Chester.

„Páči sa ti?“ opýtala sa ho.

„Jasné, je super!“ prikývol.

Žena naňho uprela polichotene žiariace oči. „Tie rastliny tu nie sú len pre krásu, vieš?“

„Sú ako tie, ktoré ste pálili v tuneloch?“ spýtal sa Chester.

„Hej. Keby som nebola objavila účinky anízového ohňa, nemal by vám o ňom kto porozprávať.“

„No odkiaľ sa tu tie rastliny vzali?“ spýtal sa Chester.

„Nathaniel mi z každej výpravy nosieval sadenice. Ešte stále sa musím veľa učiť o ich vlastnostiach, ale na nedostatok času sa tu rozhodne sťažovať nemôžem.“

„Kto je Nathaniel?“ spýtal sa Will.

„Môj syn. Je tam hore,“ odvetila Martha a očami ukázala na vyvýšeninu pri chalupe. Will pozrel tým smerom plný nádeje, že na tomto mieste žije aj niekto normálnejší, kto im azda pomôže. „Stretneme sa s ním?“ spýtal sa.

„Odnesme dievča dnu, dobre?“ prerušila ho Martha trochu príkro. Zatvorila dvere a zaistila ich závorou.

Chester zachytil Willov pohľad. Will ukázal bradou vedľa dverí. Visela tam zváračka a dve plynové bomby na vozíku. Zváračku, bomby aj vozík pokrývala vrstva popínavej rastliny. Podľa množstva lístia a hrdze bolo jasné, že výstroja sa už dávno nik nedotkol. A nebolo pochýb, že je to výstroj pozemského zvárača.

„Takže Nathaniel... vyrobil túto hradbu?“ spýtal sa nesmelo Chester.

Martha prikývla a obrátila sa im chrbtom. Viedla ich po chodníku zaliatom éterickým svetlom.

V polovici chodníka Bartleby zastal a veľké oči uprel pred seba. Will stál za ním a zachytil zvuk tečúcej vody. „Potok?“ spýtal sa.

Martha odstúpila na kraj chodníka. „Za chalupou mám sladkovodný prameň,“ povedala. Will zbadal malý čistý potôčik. V jeho žblnkajúcej vode sa odrážalo fialové svetlo prevísajúcich strapcovitých kvietkov. Vyzeralo to ako z iného sveta.

„Neuveriteľné miesto,“ povedal Will.

„Ďakujem,“ usmiala sa Martha. „Je to moje útočisko. A myslím, že práve kvôli tomu potôčiku tu postavili tú chalupu.“

„Postavili? Kto ju postavil?“ zvedavo sa spýtal Will.

„Moreplavci.“

„Moreplavci?“

„Áno. O chvíľu ju uvidíš.“

Pred chalupou boli schody – viedli na verandu. Will po nich vyšiel a zastal, aby si prezrel jeden z hrubých trámov, čo podopierali prístrešok nad verandou. „Dub,“ podotkol. Prešiel prstom po dreve, ktoré od staroby takmer očernelo a ktorého povrch križovali chodbičky červotoča. „Veľmi starý dub,“ doložil po chvíli, keď sa lepšie prizrel stavbe a všimol si, že aj rám chalupy sa skladá z rovnakých hrubých trámov a steny sú zo starých dosák spojených na pero a drážku.

„Odkiaľ to všetko pochádza?“ spýtal sa, pričom štuchol do jednej dosky nohou, až zavŕzgala. Obrátil sa k Marthe.

„Podľa nášho názoru to drevo moreplavci zachránili zo svojej lode. Lenže keď sme sem dorazili, už sme sa na to nemali koho spýtať.“

Na konci verandy sa vŕšila hromada súdkov a veľkých truhlíc a pred oknom so zavretými okenicami stála lavica a niekoľko stoličiek.

Martha štuchla lakťom do pootvorených dverí a vošla do chalupy. Will a Chester nečakali na pozvanie, hrnuli sa za ňou. Spočiatku v šere rozoznali len kamenný kozub s oranžovou pahrebou a akýsi sporák, ktorý bol jeho súčasťou.

„Prihoď do ohňa poleno, srdiečko,“ povedala Martha Chesterovi. „Aspoň sa usušíš a ja nám niečo uvarím,“ doložila a zažala dve petrolejky zavesené pod stropom. Ich žlté svetlo odhalilo zvyšok miestnosti.

„Samozrejme,“ zdvorilo prikývol Chester, no nepohol sa. Ohromene sa obzeral po izbe, ktorá vyzerala zvláštne veľká.

„Pre dievča mám posteľ,“ povedala Martha Willovi a vkĺzla do akejsi chodby. Chlapci načúvali buchotu, fučaniu a slovám – akoby sa tam Martha s niekým rozprávala. Rozhodne sa však pustila do roboty.

„Len sa pozri!“ zvolal Chester.

„Truhlice na mapy,“ povedal Will pri pohľade na tri skrinky s okovanými rohmi pri stene. Na nich stál rad vyrezávaných predmetov – Will rozoznal postavu s puškou a jaskynnú kravu – obrovského pavúkovca, aké žili aj v Hlbinách. Vnímal aj zvyšok interiéru, v kútoch videl veci, aké sa bežne nachádzajú na lodiach: harpúny, laná a navijaky, objavil tam malú sieť, ba aj zájdený mosadzný sextant.

Potom si Will všimol na stene niekoľko mečov so širokými zakrivenými čepeľami.

„Šable! To nie je možné!“ zhíkol. „Mala pravdu. Toto všetko asi priniesli z lode, a to poriadne starej. Možno z galeóny, nie?“ obrátil sa k Chesterovi. „Aha, pozri na tie trámy!“ Ukázal na strop. „Sú príšerne staré, možno priamo z Mary Rose.“

„No čo by tu dole robila loď?“ nechápal Chester. „Ako by sa sem dostala?“

„Netuším. A ako sa sem dostala Martha?“ To sa Will spýtal, práve keď sa vrátila do miestnosti.

„Ešte stále si nepriložil, však, srdiečko?“ posúrila Chestera. Tá otázka neznela nepríjemne, len ako keď matka pripomína synovi povinnosť.

„Prepáčte, Martha,“ usmial sa Chester. „Hneď to bude.“

„Si milý,“ prikývla a pozrela na Willa. „Takže by si rád vedel, ako som sa tu ocitla?“

Will sa zahanbil, že ho počula. Celý červený sklopil zrak.

„Môj muž ma zhodil do Prieduchu,“ povedala náhle.

„A...“ Willa tá priamosť ohromila.

„Vyhnali nás z Kolónie a niekoľko rokov sme v Hlbinách žili ako vzbúrenci. Nebolo to ľahké, vychovávať v tom pekle malé dieťa. A potom si môj muž asi povedal, že nás má plné zuby,“ pokračovala. Nadvihla veko prúteného koša a vytiahla z neho deky. „No, hádam by sa to dalo označiť ako rozvod.“

Martha hovorila pokojne, takže Willa opustili rozpaky. „Poznali ste aj iných vzbúrencov?“ spýtal sa. „Elliottová k nim patrila tiež. Chodievala s chlapíkom menom Drake. Nepoznali ste ho?“

Martha sa vystrela s dekami v náručí a zamyslene pozrela na Willa. „Drake... nie, to meno mi nič nehovorí. Asi tam prišiel až po mne.“

„A čo Tom Cox?“ skúšal to Will. „To bol Drakov najväčší nepriateľ.“

Martha zovrela deky, až jej obeleli hánky, a tvár jej stuhla do masky nenávisti. „Hej, toho sviniara som poznala. Špinavec jeden, myslím, že to on nasadil môjmu mužovi do hlavy chrobáka a povedal mu, aby to urobil... aby sa nás zbavil,“ zasyčala. Akoby jej dochádzal dych. Potom však zosmutnela a povolila zovretie. Hlasno smrkla a vysiakala sa do rukáva. „No, doneste tú chuderku, prezriem ju.“

Will odniesol Elliottovú do bočnej izbičky. Hoci v jej strede stála veľká posteľ a na nej ležali dva vankúše, očividne sa používala skôr ako komora či skladisko. Pri jednej stene sa váľala hromada rozličných vecí, akoby ich tam Martha teraz nahádzala. Will si všimol kožené kufre, starú plechovú truhlicu s ozdobným písmom na veku a veľa zvinutých látok. V izbe sa vznášala aróma petroleja, zažatá lampa tichučko syčala.

„Sem,“ povedala Martha, keď rozprestrela deky na posteli. Will na ňu zložil Elliottovú a Martha si k nej sadla. Rozviazala povraz, ktorý držal zlomenú ruku na hrudníku, a opatrne ju vystrela.

„Poriadne sa doudierala,“ povedala, keď prezrela Elliottovej hlavu. Potom pozrela na zlomenú ruku. Celý čas si šomrala popod nos a Will zachytával len útržky viet. „Nie je to pekný pohľad,“ podotkla Martha a zadívala sa Elliottovej na končeky prstov. „No ruka sa našťastie neodkrvila.“

„Viete jej tú zlomeninu ošetriť?“ spýtal sa Will. „Napríklad jej ju dať do dlahy?“

Martha zamrmlala, no nezdvihla zrak. Len položila Elliottovej ruku na čelo a s úľavou kývla. „Nemá horúčku.“

Podložila Elliottovej hlavu vankúšmi a prešla k oknu. Chvíľu kamsi pozerala, potom prehovorila. „Potrebujem čaj.“

„Čaj?“ neveriaco zopakoval Will.

Lenže keď sa vrátili do obývačky a Martha postavila vodu na sporák, ukázalo sa, že naozaj má čosi ako čaj. Po lyžičkách tú zmes z otlčenej plechovky nasypala do začiernenej kanvice. Okrem toho mala cukor, kávu a prekvapivý výber korenia v drevených škatuľkách v kredenci pri kozube.

Čaj si v otlčených porcelánových šálkach odniesli k stolu a usadili sa k nemu. V strede stola stála busta chlapca v životnej veľkosti, asi vyrezaná zo starého trámu. Chlapec pozeral dohora a usmieval sa. Vedľa busty bola menšia maketa dvoch postáv, dospelého s dieťaťom. Držali sa za ruky. Ešte nebola dokončená a na stole pri nej ležali aj dláta a hromádka stružlín. Will sa na postavičky zadíval a uvedomil si, že väčšia možno znázorňuje Marthu.

Nové poleno v kozube začalo horieť, zospodu ho oblizovali červené plamene. Ich žiara sa miešala s teplým žltým svetlom petrolejových lámp.

„Je tu príjemne,“ povedal Chester a všetci traja sa zadívali na Bartlebyho, ktorý zamieril k rohožke pred kozubom. Vystrel pazúry a začal oboma labami miesiť rohožku. Pod holou pokožkou sa mu pohybovali veľké lopatkové kosti. S neuveriteľne hlasným pradením sa hodil na koberec, prevalil sa na chrbát a vystrel sa. Zívol, div mu nevyskočila sánka.

„Bart je spokojný. Našiel si svoje miesto,“ povedal s úsmevom Will.

Veľmi mu to pripomínalo prvé stretnutie s obrovským kocúrom v dome Jeromovcov v Kolónii. Dojalo ho to. Mal pocit, akoby sa vrátil domov. Pozrel na Chestera a všimol si, že aj on zabúda na starosti. Všetko pôsobilo domácky a milo, akoby prišli na návštevu k tete, najmä keď v ústach zacítili chuť sladeného čaju – hoci ho pili bez mlieka.

„Odkiaľ máte všetky tieto veci?“ odvážil sa spýtať Will. „Naozaj z lode?“

Martha prikývla. „Väčšina z nich tu už bola, ale ďalšie doniesol Nathaniel, zachránil ich z galeóny, čo leží v jednej zo Siedmich sestier.“

„Myslel som si, že to bola galeóna,“ povedal Will, „ale ako sa tam dostala? Viete o tom niečo?“

Martha pokrútila hlavou a uhla pohľadom. Odkašlala si tak hlasno, až sa Chester mykol, a potom sa znovu vysiakala do rukáva.

„Môžete nás k nej zaviesť?“ spýtal sa Will. Túžil zistiť o tomto zvláštnom svete čo najviac.

„Nathaniel našiel aj ďalšie plavidlá. Často odchádzal na celé týždne, vracal sa s rozličnými predmetmi a tu na nich pracoval. Mal šikovné ruky. Všetok kov, z ktorého je náš val, pochádza z jednej kovovej lode.“

Will sa zamračil na Chestera. „Kovová loď?“ naznačil perami, ale nezdalo sa, že je vhodné klásť ďalšie otázky. Musel zistiť niečo dôležitejšie.

„A Nathaniel,“ opýtal sa Will, „kde je teraz?“

Martha zastonala a zdvihla sa zo stoličky. Prešla k petrolejke a zložila ju z háku. Potom kývla na chlapcov, aby šli za ňou. Zastala na verande, pozrela na kvetinové záhony, zaklonila hlavu a zhlboka vdýchla vzduch. Aj Will zavetril a cítil nielen anízový oheň, ale aj iné, sladšie vône. „Úžasné,“ vyhlásila a potom odviedla chlapcov z verandy dolu a po kľukatom chodníčku na vyvýšeninu vzadu.

Prechádzali okolo záhonu s kvetmi, čo vyzerali ako vlčie maky. Z lupienkov vychádzala žiara, niečo medzi červenou a tlmenejšou oranžovou. Vtedy Martha povedala: „Nieže pôjdete príliš blízko k Pľuvadlám. Sú to potvory.“

Chlapci nevedeli, či to myslela vážne, ale nemienili riskovať, tak sa držali chodníka. Zozadu sa k nim prešmykol Bartleby, ktorý si nechcel dať ujsť prechádzku.

O niekoľko sekúnd zastali pred anjelom z dreva. Bol vysoký ako dospelý muž, na tvári mal pokojný výraz a dlhé kučery mu padali na plecia aj na labutie krídla, zložené za chrbtom. „Nathaniel,“ povedala Martha šeptom. „Sem som ho uložila.“ Sklopila zrak ku kameňom starostlivo poukladaným pod nohami anjela.

„Takže... hm... zomrel,“ ozval sa Will.

„Hej. Pred dvoma rokmi,“ zastretým hlasom odvetila Martha. Ešte stále pozerala nadol, keď sa Bartleby postavil k anjelovi zadkom a začal dvíhať zadnú nohu. Will a Chester ho zhrozene pozorovali. Kocúr si všimol, že naňho hľadia, a zrejme zaváhal. No potom zaprskal a zdvihol nohu ešte vyššie. Willovi bolo jasné, že ho musí zastaviť.

„Bart, nie!“ zašepkal a odháňal ho.

Bartleby pochopil. Zagánil na Willa, spustil nohu a urazene odpochodoval k chalupe. Zdalo sa, že Martha nič nechápe. Will mal pocit, že musí vyplniť ticho, a tak ju oslovil.

„Toho anjela ste vyrezali preňho?“

„Nie, je z lode – z provy, ale jeho tvár som... prepracovala. Aby vyzeral ako môj syn,“ povedala duchom neprítomne a poškrabala sa na hlave. „Vybrala som toto miesto, pretože tu Nathaniel rád sedával. Bolo to jeho útočisko. A tamto, pri stene,“ ukázala a naklonila lampu, takže svetlo padlo na zem za anjela, „tam sú ďalšie hroby. Nathaniel si myslel, že tam odpočívajú ľudia, čo postavili túto chalupu.“

Obrátila sa, akoby sa už chcela vrátiť dnu, no potom zastala. „Niečo by som vám mala povedať. Nathaniel šiel na výpravu a padol do úžľabiny. Zlomil si niekoľko rebier. Zbehli sa okolo neho pavúky. Tie vždy vycítia, keď sa živý tvor zraní alebo zoslabne. Vrhli sa ich naňho desiatky.“

Pozrela na chlapcov. „Nathaniel si so sebou nevzal dosť anízového ohňa, ale aj tak sa mu podarilo ujsť a vrátiť sa domov.“ Na pár sekúnd sa odmlčala. „Viem liečiť väčšinu chorôb aj rán. V Hlbinách sa človek rýchlo učí, lebo mu iné nezostáva.“ Zamračila sa. „Nathanielovi sa rebrá hojili dobre a už takmer vyzdravel, keď... keď odrazu dostal horúčku. Robila som, čo som mohla.“ Roztrasene vydýchla a špinavými prstami si prešla po blúze. „No, to je všetko. Mal devätnásť rokov a bol to môj jediný syn. Opustil ma navždy.“

„To mi je ľúto,“ zamrmlal Chester.

Martha zatvorila ústa, akoby bojovala so slzami, a ticho sa naťahovalo. Hoci jej chcel Will vysloviť sústrasť, netušil, čo má povedať. A potom sa ozvala ona, už pokojnejšie.

„Nathaniel bol starší ako vaša kamarátka a bol mocný, ale tu visí vo vzduchu niečo zlé. Nákaza, ktorá vyčkáva ako tie pavúky, kým sa človek zraní a zoslabne. Potom sa naňho vrhne. Len dúfam, že sa to nestane aj jej.“

„Dobre, tak si to vyjasníme. Vravíš, že si od začiatku styxka,“ povedal doktor Burrows, usadený oproti jednej Rebecce.

„Narodila som sa ako styxka. Styxom ša narodíš, neštaneš!“ zavrčala Rebecca.

„Zase si zašušlala. Stalo sa ti nie...“ začal doktor Burrows.

„Pri páde do Prieduchu som si vybila zopár zubov,“ skočila mu do reči Rebecca a vyslovovala to veľmi starostlivo, aby potlačila šušlanie. „Skočila som tam, lebo som ti chcela pomôcť.“

Chvíľu ju skepticky pozoroval, potom pokračoval: „Takže si sa narodila ako styxka a Will bol Kolonista,“ doktor Burrows si sňal okuliare a pošúchal si koreň nosa, „ale ty... a on... no, ste... teda...“ Slová sa potkýnali jedno o druhé. Napokon si znovu nasadil okuliare a zrazu akoby lepšie videl aj na vlastné myšlienky. „Ako je možné, že sme vás oboch adoptovali?“

„Bola to náhoda. Ty a mama ste si vzali Willa a potom panoplia rozhodla, že musím byť nablízku, aby sme ho nestratili z očí,“ povedala Rebecca a mierne sa na doktora usmiala. „Prečo? Niečo ša ti nepáši?“

„Nepáči. Myslím, že nám to mali povedať.“

Dvojča sa zasmialo. „No ty si ani Willovi, ani mne neprezradil, že ste nás adoptovali,“ odsekla. „Nemyslíš, že sme mali právo to vedieť?“

„To nie je to isté. Ty si zrejme vedela, že si adoptovaná, a tvoja mama a ja sme ti to aj tak chceli povedať, len sme čakali na vhodnú chvíľu.“ Doktor Burrows sa zamračil a zadíval sa na svoj zlomený necht. Pokúšal sa stráviť, čo sa dozvedel.

Rebecca mu povedala toľko, koľko jej vyhovovalo, ale nie celý príbeh. A rozhodne mu nemienila prezradiť, že má dvojča.

„Zvláštne,“ povedal napokon a cez okuliare zaškúlil na mlčanlivého limitátora, ktorý stál za malou styxkou. „Pri adopcii sme postupovali presne podľa pravidiel, tak nechápem, ako nám mohli prideliť aj teba.“

„Hovoríš o mne, ako keby si kúpil druhé auto.“

„Netáraj, Rebecca. Tak to nebolo,“ zúfalo vyhlásil doktor. „Len nerozumiem, ako sa to mohlo stať.“

„Mne je jedno, ako sa to stalo,“ odvetila Rebecca a zatvárila sa znudene. „Mali sme v adopčnej agentúre známych. Všade máme známych.“

„Lenže ja mám pocit, že nás podviedli. Áno, tvoju mamu a mňa strašne oklamali. To sa mi nepáči,“ dodal rozhodne.

„Aha, takže sa ti nepáčili ani naši, však?“ opýtalo sa dvojča.

„Vaši?“ Doktor Burrows si všimol jej ostrý tón.

„Hej, naši. V Kolónii sa k vám nesprávali zle, však? A teraz vravíš, že sa ti nepáčia ich metódy?“ Rebecca zúrila a limitátor za ňou znervóznel.

Doktor Burrows vyplašene zdvihol ruky. „To som tým vôbec nemyslel. Nie, ja to nemôžem posudzovať. Mojou úlohou je iba pozorovať a zaznamenávať. Nesmiem nič brať osobne.“

Rebecca zívla a vstala, oprášila si šaty. „Si môj nevlastný otec, a predsa vravíš, že to nie je osobné. Ako to?“ odrazu sa jej zmenila nálada, akoby sa predtým hnevala iba naoko.

Doktor Burrows otvoril ústa, no nevedel odpovedať. Zmocnili sa ho rozpaky. Zmätený býval aj predtým, no teraz sa navyše začínal báť dievčinky, ktorú pokladal za svoju dcéru. Vlastne ho dosť desila, hoci si to ešte nechcel priznať. Najmä keď naňho mŕtvymi očami, očami zabijaka, zízal styxský vojak.

„Dobre, ocko,“ zdôraznila oslovenie Rebecca, ale tak, akoby pre ňu nič neznamenalo. „Zariadila som, aby ťa kŕmili ako za starých čias, a vidím, že si zase vo svojej koži. Takže mi vysvetli, čo je toto.“ Z vrecka vytiahla kamenné doštičky. Doktor Burrows si siahol do vrecka na nohaviciach. Bolo prázdne. „Vyzerajú ako nejaká mapa a presne to teraz potrebujeme,“ pokračovala. „Vyvedieš nás odtiaľto – a my ti pri tom pomôžeme.“

„Paráda,“ odvetil neveľmi nadšene doktor Burrows a vzal si kamienky, ktoré mu podávala.

Kapitola 8

„Ahoj, Jean,“ zafučala pani Burrowsová, keď na mobil prijala hovor od sestry. Bez dychu utekala po High Street.

„Zadychčaná? Jasné, idem z posilňovne,“ odsekla a mykla plecom, aby jej neskĺzla taška. Telefón si držala ďalej od ucha, lebo teta Jean sa hurónsky rozrehotala, až to začul aj muž, ktorý kráčal po chodníku oproti nej. „Iste, je to vynikajúci pocit. Objednala som si celý mesiac u osobného trénera. Mala by si to skúsiť.“

To vyvolalo ďalší záchvat rehotu, až neďaleko sediaci holub splašene odletel.

Keby bol Will videl, ako pani Burrowsová kráča po chodníku, náramne by ho to prekvapilo. Jeho nevlastná matka kráčala pružne ako nikdy predtým. Dokonca vyzerala o niekoľko rokov mladšie.

Sestra trkotala ďalej a pani Burrowsová pozrela na hodinky. „Počuj, polícia nemá nič nové a teraz nestíham. Majú mi domov niečo doručiť,“ dokončila a zložila, kým sestra stihla zareagovať.

Zahla za roh a zbadala, že nákladiak zo špedičnej firmy už dorazil.

„Ach, prepáčte, že meškám!“ zavolala a rozbehla sa k mužovi v modrej kombinéze, ktorý sa chystal nasadnúť späť do kabíny. Otvorila mu a on jej dovnútra nanosil niekoľko kartónových škatúľ. Neváhala a rozrezala na jednej lepiacu pásku.

„Práve ste sa nasťahovali?“ vyzvedal, keď na hromadu položil ďalšiu škatuľu.

„Áno. Toto všetko som mala v prenajatom sklade, kým som si hľadala byt,“ odpovedala roztržito. Vybrala zo škatule niekoľko starých videokaziet a hodila ich do koša. „Najvyšší čas na upratovanie. Generálne.“

Muž jej doniesol aj posledné škatule a ona ich celé popoludnie otvárala. Bolo ich toľko, že sa okolo nich takmer nedalo chodiť, no napokon sa dostala k tým s označením „Izba 3“.

„Willova izba,“ vzdychla a otvorila prvú škatuľu. Z bieleho papiera vybalila vzácnosti, ktoré mával v izbe na poličkách – volala to jeho múzeum. Bolo tam toľko viktoriánskych tanierikov na paštétu, zlomených hlinených fajok a fľaštičiek od limonády a od parfumov, že onedlho mala plnú náruč predmetov. Ešte na ne musí nájsť miesto na dlážke.

Potom narazila na škatuľu s jeho knihami a s námahou ju vyložila na stôl pri okne. Najskôr brala do ruky každú knihu, kontrolovala ju, vytriasala a zisťovala, či sa medzi stránkami niečo neukrýva. Lenže nenašla vôbec nič a chytala ju únava, tak začala vyberať knihy zo škatule a rovno ich kládla na stôl. Tesne pri dne škatule našla Geológiu Britských ostrovov, knihu zo šesťdesiatych alebo sedemdesiatych rokov, aspoň podľa staromódnej obálky. Pani Burrowsová tej knihe nevenovala pozornosť, no keď zazrela tú, čo sa skrývala pod ňou, zamračila sa. Tej druhej knihe chýbal papierový prebal, no na zafúľanej plátennej väzbe stálo vyblednutými zlatými písmenami Geológia Britských ostrovov.

„Dve rovnaké knihy?“ začudovala sa a zdvihla tú v papierovom obale. Otvorila ju. Stránky v nej neboli potlačené – len popísané rukou. „Zdravím ťa,“ povedala, lebo písmo hneď spoznala. Patrilo jej manželovi, doktorovi Burrowsovi. Stiahla obálku, aby videla, čo sa skrýva pod ňou. V ruke držala zápisník vo fialovo-hnedej mramorovanej väzbe, ktorý vpredu zdobila nálepka s exlibrisom: kresbou múdrej sovy s okrúhlymi okuliarmi. Na túto nálepku ktosi načarbal: Denník. Ktosi? Nie ktosi, jej manžel.

„Takže tak. Konečne zistím, čo sa naozaj stalo,“ oznámila škatuliam v izbe. Sadla si a neodišla od stola, kým neprečítala denník od prvej strany po poslednú. Na mnohých našla odtlačky zablatených prstov. „Will,“ usmiala sa, lebo vedela, že ich tam nechal syn.

Od vzrušenia ledva dýchala, len čítala a čítala. Konečne sa dozvedala, čo objavili Will a Chester pred svojím zmiznutím. Hoci nevedela nič o tuneli, ktorý chlapci odhalili pod jej domom na Broadlands Avenue, a netušila, či ich zmiznutie a výskumy jej manžela nejako súvisia, aj tak mala pocit, že sa niekam dostáva. Pani Burrowsová si prečítala slová svojho manžela o čudesných ľuďoch, ktorých objavil v Highfielde, o svetelnej guli, ktorú našiel v dome pani Tantrumiovej, aj o majetnom obchodníkovi z osemnásteho storočia menom sir Gabriel Martineau. Keď došla k odseku o budovách, ktoré dal tento muž postaviť v highfieldskom starom meste, vrátane štvorca s jeho menom, zastala a zadívala sa z okna. Až potom dočítala do konca – a pri dátume jedného z posledných zápisov sa zarazila.

„To bolo v tú noc, keď Roger odišiel,“ povedala napäto. Oči jej spočinuli na slovách Musím ísť tam dole. Prečítala si aj posledné vety v denníku a potom sa znovu vrátila k tejto.

„Tam dole? Čo tým myslel? Kam dole?“

Prezrela si aj prázdne strany, len aby jej nič neušlo. Na vnútornej strane zadnej obálky objavila meno a telefónne číslo načarbané ceruzkou. „Pán Ashmi, archív,“ prečítala.

Will a Chester spali v obývačke – Will na hromade kobercov, ktoré Martha rozložila na dlážku k truhliciam na mapy, a Chester na kuse nábytku, ktorý označila ako „kanapka“. Chesterovi sa rozžiarili oči, pretože si pri tom výraze predstavil čosi ako skutočnú posteľ. Čakalo ho však sklamanie. Len čo z kanapky odstránili zával rárohov, zistil, že mu z nej trčia nohy a má matrac tvrdý ani klince. Napriek tomu ho upokojujúce pukotanie ohňa a únava rýchlo ukolísali do spánku rovnako ako Willa.

Prebral ich rachot – Martha buchla kanvicou o kozub.

„Dobré ránko!“ zahlaholila, keď sa dolámaní vliekli k stolu.

„Čaj,“ povedala a podala im šálky. Potom na stôl položila drevenú doštičku s niekoľkými sivými stonkami a bielymi korienkami rozličných veľkostí a tvarov. „Dáte si raňajky? Stavím sa, že zomierate od hladu,“ vyhlásila pri krájaní pramálo lákavých rastlín.

Chester sa zadíval na zeleninu a zastonal. „Hm, Martha, nie som hladný. Trochu ma bolí brucho.“

„Aj mňa,“ pridal sa Will.

Martha sa zamračila. „Možno preto, že ste tu noví,“ vzdychla. „Človeku chvíľu trvá, kým sa prispôsobí.“ Nôž sa jej pri krájaní vyšmykol z ruky a vyletel do vzduchu, kde sa niekoľkokrát obrátil. „Pozor!“ zvolala, zachytila ho a dokončila krájanie. „Aj ja a Nathaniel sme sa spočiatku cítili čudne.“

„To tá slabá gravitácia,“ prikývol Will. Díval sa na nôž. „Jasné! Martha má pravdu! Možno je nám zle, lebo na nás pôsobí slabá gravitácia. Asi si na ňu musíme zvyknúť.“

„Nuž, to si teda zvyknete, či sa vám páči, alebo nie. No dovtedy si musíte udržať silu,“ povedala Martha, skĺzla zo stoličky a vrátila sa ku kozubu, kde nasypala sekanú zeleninu do hrnca s vriacou vodou. „Potrebujete za tanier horúcej polievky,“ vyhlásila.

„A čo Elliottová?“ spomenul si Will. „Ako sa má?“

„Netráp sa,“ povedala Martha. „V noci som ju občas skontrolovala a ešte aj ráno bola mimo.“

„Spravíte niečo s tou jej rukou?“ odvážil sa spýtať Chester.

„To je prvé na zozname mojich dnešných povinností,“ vyhlásila Martha a energicky sa malíčkom pošpárala medzi zadnými zubami. Čosi vytiahla, starostlivo si to prezrela, vložila si to zase do úst a zamyslene to prežúvala. Chester, ktorý to videl, odstrčil šálku s čajom. Ak bol doteraz bledý, teraz celkom ozelenel a nahlas preglgol. „Naozaj, Martha... polievku si neprosím. Radšej si nedám vôbec nič.“

„Len si daj,“ radil mu Will. „Vieš, odkedy si poriadne nejedol? A možno ti to naštartuje trávenie,“ povedal a pozrel kamarátovi na žalúdok.

„Počuj, nemusíš mi robiť prednášky z anatómie,“ odsekol Chester.

O hodinu šli k Elliottovej. Will a Chester zostali na prahu a Martha dievčinu prezerala.

„Prečo sa stále neprebrala?“ spýtal sa Chester.

Martha prebehla prstami dievčaťu po hlave a po šiji a palcom nadvihla Elliottovej viečko, aby jej skontrolovala zreničku. „Má otras mozgu, lebo sa udrela do hlavy. No to neprekáža, lebo pri naprávaní ruky bude lepšie, keď zostane v bezvedomí. Poďte mi pomôcť.“

Chlapci sa priblížili. Martha k zlomenej ruke priložila z oboch strán dlahy. „Toto mi drž,“ podala Chesterovi niekoľko zvitkov ľanových obväzov z vrecka na zástere. „Dobre, Will, ty si staň z druhej strany postele. Budeš ju poriadne držať za plecia.“

Will poslúchol. Martha chytila Elliottovú za zápästie a niekoľkokrát potiahla. Chlapci počuli škripot – to sa o seba obtierali polámané kosti.

„Uf,“ vzdychol Chester. „Strašné...“

Za Willom čosi zadunelo.

„Čo to bolo?“ zhíkol Will, ale stále držal Elliottovú za plecia.

„Tvoj kamarát odpadol. Nechaj ho tak, musíš držať dievča,“ povedala Martha. „Najskôr treba vyriešiť toto.“ Znovu potiahla Elliottovú za ruku a potom na ňu zatlačila. Na čele jej vystúpili pot a mrmlala si popod nos.

„Už to vyzerá lepšie,“ prehodil Will.

Martha prikývla. „Pre opuch to neviem dobre posúdiť, ale mám dojem, že zlomené kosti sú na mieste.“ Ešte chvíľu si ruku prezerala a potom k nej s uspokojením priložila dlahy a obviazala ju obväzmi.

Vstala a vzdychla. Will tiež. Obrátil sa a zbadal na dlážke Chestera.

„Radšej ho odnesme vedľa,“ so smiechom navrhla Martha.

„Highfieldsky hlásnik 19. júna 1895,“ zašomrala pani Burrowsová pri pohľade na staré noviny, čo si rozložila na stole. „Pán Ashmi, čo by som mala hľadať?“ spýtala sa.

Pani Burrowsová zašla do highfieldskeho archívu, kde uchovávali dokumenty až do desiateho storočia. Pán Ashmi jej na otázku neodpovedal, tak si noviny len prezerala a v polovici strany si všimla vyblednutý názov článku Duchovia Zeme. „Uf, taký titulok čitateľa rozhodne upúta!“

„Tú reportáž by ste si mali určite prečítať,“ dostala odpoveď z druhej strany suterénu plného obťažkaných políc. Miestny archivár Ashmi sa prestal hrabať v jednej zo škatúľ a vykukol spoza regála. Pozrel na pani Burrowsovú. Na okuliaroch s hnedým rámom sa mu odrážalo chorobné žlté svetlo žiariviek na strope. „Typický príklad tých incidentov,“ doložil.

„Uhm,“ prikývla pani Burrowsová. „Dúfam, že mi potom vysvetlíte, prečo je to pre mňa také dôležité.“ Znovu sa zadívala na noviny.

„Práce na tuneli novej stanice Highfield & Crossly zastavili minulú stredu po raňajšom incidente. Bratia Harrisovci, slávni raziči tunelov z Kanady, so štvorčlennou partiou robotníkov vyvŕtali do pieskovca otvory a umiestnili do nich výbušniny. Zaznel výstražný signál a priestor bol vyprázdnený a uzavretý.“

„Potom je to už k veci,“ zašomral pán Ashmi a s fučaním zdvihol z police škatuľu s papiermi. Pretisol ju do strednej uličky, potom odcupkal do druhého kúta suterénu.

Pani Burrowsová si odkašlala a čítala ďalej: „Po detonáciách sa bratia Harrisovci, robotníci a s nimi aj pán Wallace, pomocný dozorca spoločnosti Northern & Counties Railways, vrátili do chodby. Čakali, kým sa usadí prach, aby zhodnotili stav po výbuchu, a vtedy pod nohami začuli škripot. Obávali sa zosuvu podložia a okamžite začali ustupovať z tunela. Škripot však zosilnel a nasledovala strašná scéna: do tunela spod zeme zasvietili silné svetlá. Všetci prítomní vypovedali, že videli, ako sa v skalnom podloží otvárajú padacie dvere a z nich pochoduje von celá armáda fantómov!“ Pani Burrowsová sa zarazila. „To sa naozaj stalo?“ spýtala sa.

„Na druhý deň ten článok prebrali aj Times, takže to asi vzali vážne,“ odvetil spoza regála pán Ashmi. „Len čítajte.“

„Ak myslíte,“ pokrčila plecami. „Pán Wallace tvrdí, že postavy mali na sebe tmavé vlnené alebo gabardénové kabáty a na krkoch biele goliere. V rukách držali gule, ktoré vysielali blesky zeleného svetla. Hrozivé postavy sa blížili a pán Wallace s ostatnými sa v obavách o svoj život rozutekali. Podľa pána Wallacea na mieste zostali iba bratia Harrisovci. Thomas Harris sa vyzbrojil trojmetrovou železnou tyčou a jeho mladší brat Joshua krompáčom.“

„A hádajte, čo sa stalo s bratmi Harrisovcami!“ zavolal pán Ashmi. Zrejme stál už niekde bližšie.

„Už ich nikto nikdy nevidel?“ nadhodila pani Burrowsová s pohľadom upretým na najbližšie police.

„Presne tak!“

Pani Burrowsová sa vzdala pátrania po nepolapiteľnom archivárovi a vrátila sa k článku. „Na miesto bola privolaná highfieldska polícia a krátko po incidente zaviedli pána Wallacea späť do tunela. Strop nad miestom vŕtacích prác sa preboril a nenašla sa tam ani stopa po bratoch Harrisovcoch či armáde fantómov. Napriek ďalším výkopom telá nezvestných bratov neobjavili.“

„Ani vtedy, ani potom,“ doplnil pán Ashmi. „Zvláštne, nemyslíte?“

„Veľmi zvláštne,“ prikývla pani Burrowsová.

„A ešte toto. Aj to uverejnil Highfieldsky hlásnik po nálete nemeckej Luftwaffe v lete roku 1943.“ Pán Ashmi sa prešmykol popri stole a hodil jej ďalšie staré noviny.

„Prečo?“ zavolala za jeho vzďaľujúcim sa chrbtom.

„Pozrite sa na posledné odseky.“

Pani Burrowsová vzdychla. „Správa o včerajšom nálete,“ prečítala nahlas. Potom očami prebehla článok. „Zápalné bomby padli na Vincent Square, strecha Kostola svätého Josepha vybuchla... hej, už to tuším mám... Napoludnie zhodili bombu na Lyon’s Corner House, kde zabila desiatich ľudí, ako aj na klobučníctvo, kde zabila troch ľudí, a okrem toho bol úplne zničený súkromný dom číslo 46, v ktorom zahynuli manželia Smithovci a ich dve deti, štvorročné a sedemročné.

Keď však z trosiek vytiahli telá rodiny Smithovcov, objavili sa aj mŕtvoly piatich neidentifikovaných mužov. Muži sa zrejme zdržiavali v pivnici domu a pozoruhodne sa na seba podobali – mali bledé tváre a robustné postavy. Oblečené mali civilné šaty, ktoré však nepôsobili britsky, čo vyvolalo podozrenie, že šlo o nacistických špiónov. Na miesto sa dostavila vojenská polícia a päť tiel odviezla do Márnice svätého Pankráca na ďalšie skúmanie. Cestou tam sa však podľa všetkého stratili. Slúžka Smithovcov Daisy Heirová mala šťastie, že počas náletu nebola v dome, pretože šla po týždenný prídel mäsa do mäsiarstva na Disraeli Street. Pred vojenskou políciou vypovedala, že v dome neboli nijakí hostia a absolútne netuší, ako sa tam tých päť mužov ocitlo. Podľa nej mohlo ísť o zlodejov, ktorí sa dostali do domu a počas náletu sa ukryli v pivnici.“

Pani Burrowsová zdvihla zrak a zistila, že pán Ashmi stojí pri nej. „Fascinujúce,“ povedala. „No vysvetlíte mi, prečo si môj muž zapísal do denníka vaše meno a telefónne číslo?“

„Práve pre tieto články,“ povedal archivár a sadol si oproti nej. „Od začiatku devätnásteho storočia sa objavujú správy o zvláštnych robustných mužoch a aj o vyšších postavách, ktoré nazývali fantómy, v čiernom odeve a bielych golieroch. Toto nie sú ojedinelé incidenty – celé stáročia sa pozoruhodne často opakovali a stávajú sa dodnes.“

„No a?“ pokrútila hlavou pani Burrowsová.

Pán Ashmi k nej posunul stránky napísané na písacom stroji. „Pred svojím zmiznutím váš manžel, Roger, skúmal so mnou tieto incidenty. Trvalo nám veľa dní, kým sme dali dokopy ich zoznam.“

Pani Burrowsová zalistovala v stránkach a musela uznať, že počet tých správ je ohromujúci.

„Zvláštne,“ ozval sa pán Ashmi a naklonil sa k nej, akoby sa obával, že jeho slová nezachytí.

„Čo je zvláštne?“ Aj pani Burrowsová sa k nemu nahla, hoci si nebola celkom istá, či má archivár v hlave všetko v poriadku.

„Jeden takýto zoznam som zamkol vo svojej kancelárii,“ povedal a zamával rukami, ako keď kúzelník predvádza trik, „ale zmizol.“ Naklonil sa ešte bližšie a stíšil hlas. „A musím povedať, že aj mnoho pôvodných správ sa mi stratilo rovno z týchto políc. Nebyť toho, že používam vlastný špecifický systém archivovania, ktorý okrem mňa nik nepozná, asi by ich bolo zmizlo ešte viac.“

„Fíha!“ Pani Burrowsová nevedela, čo na to povedať. Znovu pozrela na zoznam písaný strojom a všimla si, že pri niektorých názvoch článkov sú pripísané poznámky, ale nie manželovým písmom. „Toto ste písali vy?“ ukázala.

„Nie, to písal Ben Wilbrahams, jeden Američan. Aj on skúma tie incidenty, tuším chce nakrútiť film, či čo. Vlastne by ste sa s ním mali porozprávať. Stále je hore.“ Archivár ukázal na strop – ku knižnici o poschodie vyššie.

„Pravdaže,“ vzdychla pani Burrowsová. V nijakom prípade to nemienila urobiť.

Na naliehanie pána Ashmiho si vzala fotokópie novinových článkov a s úľavou opustila zaprášený archív. Veľmi dobre si vedela predstaviť svojho muža, ako tam dole vyvaľuje oči na články v starých novinách. Privolalo jej to priveľa spomienok na staré časy a nespokojnosť. Jej manžel sa stále zatváral vo svojom vybájenom svete, kde sa mohol hrať na seriózneho akademika. Vošla do knižnice. Bola nešťastná, pretože vedela, že jej muž mal schopnosti aj na čosi omnoho významnejšie ako na miesto kurátora miestneho múzea, lenže on sa nikdy nepochlapil a nenašiel si nič lepšie – a čo bolo pre ňu osobitne dôležité, nikdy domov nenosil dosť peňazí.

Zložila kópie článkov a napchala si ich do kabelky. Hoci pán Ashmi nepochyboval, že v Highfielde sa deje niečo čudné, nemohla to brať vážne. Zišlo jej na um, že archivár svojím nadšením azda nakazil aj jej manžela. Možno práve pod jeho vplyvom si do denníka zapísal tie špekulácie.

Cestou z budovy musela prejsť cez knižnicu a tam zbadala muža, o ktorom hovoril pán Ashmi. Mal pedantne zastrihnutú briadku, ale jeho vlasy, čierne a dosť dlhé, vyzerali, akoby práve vstal z postele. Sedel sám, pred sebou mal otvorených niekoľko kníh a v jednej ruke žmolil pero. Neprestajne sa krútilo. Muž zdvihol hlavu, prižmúril oči za okuliarmi v kovovom ráme a široko sa na pani Burrowsovú usmial. Keď si uvedomila, že ju pristihol, ako ho pozoruje, odvrátila zrak a takmer utekala k východu.

Kapitola 9

„Stoj, ty poplaz!“ skríkol Will na Chestera, len čo kamarát vyšiel na verandu. Will sa k nemu blížil po záhradnom chodníku s jednou rukou pri boku, druhou zúrivo mával šabľou.

Chester sa zaškeril a potom sa zatváril nechápavo. „Fakt netuším, čo to znamená.“

„A čo?“

„Poplaz. Dopekla, čo to je poplaz? Nejaký výhonok?“

„Nie. Myslím, že sa to používa na niečo náramne hnusné, takže si musíš hájiť česť, ty sépiová trasorítka!“

Will prestal mávať šabľou a zadíval sa na ňu. „Na to, že je stará niekoľko storočí, je v super stave. Normálne na nej vidieť vyrytý kríž a ratolesť a ešte aj nejaké slová, tuším v latinčine.“ Zaškúlil na kus kovu, ktorý sa križoval s rukoväťou a chránil ruku šermiara v boji. Potom sa pokúsil prečítať nápis. „Soli Deo Gloria,“ vykoktal a pozrel na Chestera.

„Daj soli, drahá Gloria?“ tipoval Chester, ale len roztržito, lebo študoval ostatné zbrane, ktoré Will rozložil na verande. „Ak chceš súboj, tak...“ vyhlásil a vybral si dlhú dýku. Niekoľkokrát ňou bodol do vzduchu. „Nie, radšej niečo iné,“ zamrmlal a oči mu padli na najväčšiu zbraň, takmer dvojmetrovú železnú tyč s nebezpečným hrotom a sekerou na konci. „Toto bude ono,“ povedal. „A čo to vlastne je?“

„Halapartňa,“ odvetil Will.

„Halabala,“ rozosmial sa Chester a poťažkal tyč v rukách. „Pozor!“ zvrieskol a zbehol zo schodov. Zastal pred Willom. „Prišiel tvoj čas, Biela brada!“

Will sa zahnal šabľou, Chester jeho výpady zablokoval halapartňou a po pestrej záhrade sa rozľahlo rinčanie ocele. Potom sa Chester vrhol do útoku a halapartňou švihol po Willovi, hoci nie veľmi silne. Will využil slabú gravitáciu a vyskočil do vzduchu.

Chester ďalej mával halapartňou a Will zakaždým nadskočil. Po chvíli Chestera premohol smiech tak, že nevládal pokračovať. „Je to ako v tých bláznivých kung-fu filmoch, kde všetci skáču, akoby mali na nohách struny.“

Will sa snažil zachovať vražedný pirátsky výraz, no napokon sa neubránil smiechu. „Hej, máš pravdu. Ako sa to volalo? Tiger a prak, či ako?“

„Priprav sa na smrť, Biela brada!“ zvolal Chester. „Prebodne ťa najväčší otvárač na konzervy na svete!“ Znovu mávol halapartňou.

Willovi sa podarilo šikovné salto vzad, po ktorom pristál na nohách.

„Aha!“ zvolal celý natešený. „Tuším ma tak ľahko nezabiješ, čo, nindža?“

„Chvastúň,“ zamrmlal Chester.

Ešte chvíľu sa zabávali, preskakovali na ďalšie chodníky medzi záhonmi, až sa napokon dostali za chalupu a odrážali sa medzi strechami malých kôlní.

„Počkaj chvíľu, zadychčal som sa,“ zafučal Chester a pristál pri Willovi.

„Jasné,“ odvetil Will a šabľou vysekol vo vzduchu osmičku. „Paráda, čo?“ pozrel na kamaráta.

Chester mu opätoval úsmev a prikývol. Prešlo niekoľko dní a oni sa prispôsobili slabej gravitácii. Už ich takmer netrápila nevoľnosť a Martha sa o nich dobre starala. Bez stálej hrozby styxov sa po dlhom čase konečne uvoľnili a radovali zo života.

Na vyplnenie času si našli nové činnosti. Will v jednej truhlici objavil ozdobné slonovinové šachy. Do noci nad nimi sedávali a pili jednu šálku čaju za druhou. Martha im ochotne vysvetľovala rozličné vlastnosti rastlín vo svojej záhradke a zabávala ich príbehmi o Kolónii a Hlbinách. Keď ju prvý raz požiadali, aby im požičala kušu, nebola veľmi nadšená, napokon sa však dala uprosiť. Chvíľu im trvalo, kým sa s tou zbraňou naučili zaobchádzať, ale potom si na hradbu z kovu postavili niekoľko terčov. Prekvapilo ich, že šípy letia veľmi presne, takmer priamo a takmer vôbec nemenia smer. Aj za to mohli ďakovať slabej gravitácii.

„Dobre, kapitán Sniežik, ideme na to,“ povedal Chester, keď sa spamätal.

„Len ak ma chytíš,“ zaškeril sa Will. Preskočil strechu hlavnej kôlne a pristál dole pred ňou. Tam sa ukryl za kríkmi, ktoré, čo bolo v záhrade výnimočné, nevyžarovali svetlo. Chester sa prikradol spoza kôlne a zadíval sa na záhradu. Presne odhadol, kde na Willa natrafí, a s bojovým pokrikom utekal k nemu.

Will sa vyšvihol spoza kríkov a zastal si na chodník s vytasenou šabľou. Chester sa už blížil. Vzápätí však pred neho čosi cuplo.

„Ha!“ zhíkol.

Bol to Bartleby. Kocúr prehol chrbát a Will si všimol, že pod holou kožou sa mu napínajú svaly, akoby sa chcel vrhnúť na korisť. Bartleby sa posunul dopredu a tak ostro na Chestera zaprskal, že tomu vypadla halapartňa z rúk. Rýchlo ustúpil, potkol sa a padol do záhona ružových rastliniek. Kocúr, ešte stále prikrčený ako panter, sa k vystrašenému chlapcovi zlovestne plazil.

„Dokelu! Will, povedz mu niečo!“ zjačal Chester. „Zavolaj si toho bastarda!“

„Bart! Stoj!“ vykríkol Will.

Bartleby pozrel na nového pána, či to myslí vážne, potom sa pritisol bruchom k zemi. Ešte stále však zaujato pozoroval Chestera, akoby mu celkom nedôveroval.

„Sprostý kocúrisko,“ povedal Will, no láskavo ho poškrabkal za ušami. „Prečo si to spravil? Hádam si si len nemyslel, že ma Chester chce naozaj zahlušiť?“

Chestera podráždilo, že kamarát si z incidentu veľa nerobí. „Will, prisahám, že ma chcel napadnúť. Už tasil pazúriská.“

„Určite by nebol zašiel až tak ďaleko,“ upokojoval ho Will.

„To by som netvrdil,“ šomral Chester a zbieral sa zo zeme. Vzal si aj halapartňu a zúrivo fľochol na Bartlebyho, ktorý sa pod Willovou dlaňou zmenil na pradúce mačiatko. „Vieš ty čo?“ ozval sa Chester.

„Čo?“

„Práve som si uvedomil, že vy dvaja vyzeráte presne ako Shaggy a Scooby Doo.“

Will rozmýšľal nad niečím porovnateľne nelichotivým, keď na nich z dverí zakričala Martha.

„Poďte sem!“

Chlapci zamierili k nej a vošli dnu. Martha stála pri stole, vyzerala rozrušená.

„Čo je, Martha?“ spýtal sa Chester. „Čo sa stalo?“

„Obávam sa, že sa to začalo,“ povedala ticho. „Hneď ráno som za ňou zašla a zdalo sa mi, že nie je v poriadku. Nebola som si istá, ale myslím, že je to tak.“

Willovi z ruky vypadla šabľa a zarinčala na stole. Vykročil k Marthe. „Hovoríte o Elliottovej, však? Čo sa stalo?“

„Pamätáte si, čo som vám povedala o Nathanielovi a tej chorobe, ktorá ho zabila?“

„Elliottová má tiež tú horúčku?“ zhíkol Chester. „Nie, Will! Aj ona!“

„Počkajte,“ povedala Martha a zdvihla ufúľané dlane. „Ešte to presne neviem. Možno to nie je to isté, ale dnes jej je horšie.“

Zarazene sa pobrali do izby, kde ležala Elliottová.

„Bože,“ šepol Chester.

Zmenu zbadali hneď. Dievča bolo stále v bezvedomí, tentoraz však malo červenú a lesklú tvár a dlhá košeľa, ktorú jej Martha obliekla, bola premočená od potu, rovnako ako posteľná bielizeň okolo nej. Martha prešla k Elliottovej a zdvihla jej z čela obklad. Namočila ho do lavóra s vodou pri posteli, vyžmýkala ho a vrátila ho na hlavu chorej.

„Vraveli ste, že ruka sa jej hojí,“ pozrel na ňu Will. Chytal sa aj slamky.

„Hej, je to čudné, ale kosti sa zrástli veľmi rýchlo. Akoby ju...“ Martha zmĺkla.

Will aj Chester na ňu spýtavo pozreli.

„V Kolónii sa hovorilo, že ju uzdravil kazateľ,“ povedala.

„Kazateľ? Ale veď kazatelia sú styxovia, nie?“ zhíkol Will. Dobre si spomínal na obrady, ktoré museli navštevovať počas pobytu v Kolónii. „Takže kazateľ určite nikomu neprospeje.“

„Ale áno,“ povedala Martha. „Styxovia nie sú ako iní ľudia. Oni sa vždy uzdravia za polovičný čas ako my. A dievčaťu sa ruka zahojila. Mohla som jej dokonca sňať dlahu.“

Chlapci si v znepokojení ani nevšimli, že Elliottová má zranenú ruku už len ľahučko obviazanú plátnom.

„No tá horúčka,“ Chester sa obrátil k Marthe, „to je strašné. Mám výčitky svedomia, že sme všetku prácu nechali na vás a my sme sa len zabávali... pritom Elliottovej sa teraz priťažilo. Ako vám môžeme pomôcť?“

„Predovšetkým jej musíme znížiť teplotu. Obklad na čele by sa mal asi každých desať minút navlhčiť,“ povedala Martha.

„Dobre. Vy si choďte oddýchnuť, Martha,“ povedal Will. „My na ňu dáme pozor. Budeme sa striedať.“

Will sedel pri posteli, bola to už jeho druhá dvojhodinová služba pri chorej. Chester sa šiel vyspať na svoju kanapku. Po chvíli sa Will pristihol, že tiež drieme.

„No tak, spamätaj sa,“ zamrmlal a plesol sa po lícach. Aby sa rozptýlil, začal študovať nákresy Prieduchu a ostatných otvorov, ktoré azda kedysi dávno viedli na Povrch, no potom ich uzavreli. Pokúšal sa spomenúť si na všetko, čo vedel o tektonike zemskej kôry a o tom, čo sa stane, keď sa dve platne pohybujú pri sebe. „Deštruktívne, konštruktívne a konzervatívne okraje,“ zamrmlal.

Na obrázku celkom dole sa jeho predstavivosť úplne odviazala: nakreslil galeónu naklonenú nad okrajom obrovského víru v morskej hladine. Prižmúril oko, zadíval sa na kresbu a pristihol sa, že si cez zaťaté zuby pohvizduje. Stíchol.

„No paráda, už som ako oco,“ zamrmlal a obrátil stránku. Chcel si zapísať postrehy a pozorovania za posledný týždeň, ale vlastne nič nové ani mimoriadne zaujímavé nezistil, takže čoskoro len čmáral po okrajoch a zíval.

O hodinku denník odložil a sklonil sa nad Bibliu v hrubej koženej väzbe, ktorú dopoludnia vyhrabal z jednej truhlice. Suché stránky praskali ako staré lístie a z času na čas mu oči padli na vetu, ktorá sa mu videla zrozumiteľná. Napokon však len sklamane zažmurkal – nič sa mu nedarilo preložiť.

„Prečo som sa v škole neučil španielčinu?“ zamrmlal, keď Bibliu zatváral. Obrátil sa na stoličke a pozrel na šachovnicu na nízkom stolíku. Po chvíli posunul kráľovnú na nové políčko, no naďalej ju držal v ruke.

„To bol hlúpy ťah,“ zašomral a vrátil figúrku na pôvodnú pozíciu. Pozrel na prázdnu stoličku súpera. „Prepáč, nemyslí mi to.“

Elliottová sa na posteli pohniezdila a čosi povedala. Will priskočil k nej. „To som ja, Elliottová. Ja, Will. Počuješ ma?“

Chytil jej ruku a zovrel ju v dlani. Oči sa jej pod viečkami pohybovali a jej zvyčajne bledá tvár nadobudla znepokojivý odtieň, akoby si ju poprášila purpurovým púdrom. Najčervenšiu ju mala okolo popukaných pier.

„Všetko je v poriadku,“ súcitne pokračoval.

Mykla ústami, akoby sa pokúšala prehovoriť, no nevládala sa nadýchnuť. Mračila sa, akoby v jej hlave prebiehal nejaký boj, akoby sa v horúčkovitých snoch snažila čosi vyriešiť. Potom zamrmlala, no Will sotva zachytil nesúvislé slová. Prvé znelo „Drake“, potom o niekoľko minút doložila čosi ako „limitátor“.

„Si v bezpečí, Elliottová. Aj my,“ povedal jej ticho, keď si uvedomil, že zrejme znovu prežíva udalosti pri okraji Prieduchu.

Znovu vyslovila Drakovo meno, tentoraz zreteľnejšie, a zdalo sa, že otvára oči.

„Aj Drake je v poriadku,“ ubezpečil ju Will, hoci to nevedel isto.

Začala čosi hovoriť, Willovi to pripadalo ako čísla. Ako keby počítala, opakovala ich, no veľmi ticho. Vzal ceruzku a zapísal si čísla k svojim čarbaniciam. Vyzerali ako číselný rad, no nebol si istý, či ich správne zachytil.

V tej chvíli sa objavil Chester.

„Ešte si ma nemal striedať,“ namietol Will.

„Hej, ale tam sa spať nedá,“ odvrkol kyslo kamarát.

„Prečo?“

„Ten tvoj prekliaty plešivec tak chrápe, že ma stále zobúdza a mám pocit, akoby sa ma chystal prejsť moped.“

„Tak zobuď ty jeho,“ odsekol Will s úškrnom. „Možno by si mu mal do ucha šepkať ,pes, pes‘... nezaberie to?“

„Hej, a odhryzne mi nos,“ odvrkol Chester a pozrel na Elliottovú. „Ako sa má?“

„Stále má horúčku, no pokúša sa niečo povedať. Spomínala Draka a myslím, že ju strašia zlé sny, lebo povedala aj ,limitátor‘. A okrem toho opakuje čísla. Neviem, čo znamenajú, no tie, ktoré som začul, som si zapísal...“

„Asi takéto?“ skočil mu do reči Chester a vytiahol z vrecka kus papiera.

Will zdrap vzal a porovnal rad číslic s tým, ktorý si poznačil do denníka. Ten Chesterov vyzeral kompletnejší.

„Fíha, super. Myslíš, že si zachytil všetky?“ spýtal sa Will.

„Asi áno, lebo ich stále opakovala. Zrejme sú pre ňu dôležité.“

„Jedenásť čísloviek,“ zamyslel sa nahlas Will. „Že by kód?“

„Pokračuj, Sherlock,“ odvetil Chester a s dravčím zívnutím klesol na zem k posteli. Schúlil sa tam, skrytý aj pred Willovým zrakom.

„Hm, tak dobrú...“ zamrmlal sklamane Will. Dúfal, že Chester mu bude robiť spoločnosť, ale kamarát vzápätí začal chrápať. On sa vrátil k úvahám o číslach – obracal ich v hlave zo všetkých strán a dúfal, že medzi nimi objaví súvislosti.

Pani Burrowsová vyšla z pracovnej agentúry. Zastala na chodníku a vložila si do kabelky objednávky na pohovory.

„Burrowsová,“ začula akýsi hlas. „Otrasné čosi,“ pokračoval, no zvyšok nezachytila.

Obzrela sa a zbadala dve mladé ženy s kŕdlikom detí. Podľa toho, ako na ňu pozerali, odhadla, že ju spoznali. Jedna odvrátila hlavu, pobrala si deti a odkráčala. Druhá na ňu drzo zízala s perou skrivenou do úškrnu a rukami zaťatými na detskom kočíku. Na sebe mala tričko s krátkymi rukávmi, z ktorého vykúkalo rozľahlé purpurové tetovanie na ramene: pod obrazcom svietilo meno Kev.

„Vrahyňa detí,“ zavrčala na pani Burrowsovú a potom sa zaprela do kočíka a odpochodovala za tou prvou.

Pani Burrowsová len pokrútila hlavou.

Po pátraní v televízii sa jej meno zopárkrát objavilo v bulvárnej tlači, ale len párkrát. Ibaže miestne plátky sa jej príbehu vďačne chopili a uverejnili sériu článkov o nej a jej nezvestnej rodine. Pridali dvojstranový materiál o Chesterových rodičoch, kde sa niekoľkokrát nelichotivo spomínalo, aká je pani Burrowsová matka. Nečudo, že sa stala miestnou opľúvanou celebritou.

Vzdychla si a pobrala sa pomaly po High Street. Potom pridala do kroku. Na prvý pracovný pohovor nesmie meškať.

Kapitola 10

Martha sekala kôpku sušených byliniek, ktoré doniesla z niektorého skladu, čiže z kôlne. Oboma rukami vytiahla z košíka hubu veľkú ako futbalová lopta a pustila ju na stôl.

„Vyzerá trochu obstarožne,“ pokrčil nos Will.

„Tu dole sú vzácne,“ povedala Martha a potľapkala hubu, ako keď pekár ťapne po hrude cesta. Potom začala šúpať kožu, akoby lúpala obrovský pomaranč. „Mal by si ju poznať.“

Will prikývol. Poznal tú hubu, lenže v porovnaní s tými, ktoré vídal v Kolónii, bol toto biedny exemplár. Mal suchú a deravú kožu a pôsobil ochabnuto, akoby ho ktosi vypitval. „Je pokazená?“ opýtal sa.

„Nie. Konzervovaná.“

„Konzervovaná?“

„Jasné. Na pár mesiacov ich vešiam a suším. Zintenzívni to ich chuť,“ odvetila Martha a začala hubu krájať na kúsky, ktoré šikovne hádzala do hrnca.

„Mne pripadá zhnitá,“ zašomral Will a znechutene štuchol do jedného z Marthiných dlát, až sa na stole zakrútilo. Díval sa, ako sa zastavuje, a potom ho znovu rozkrútil.

„Počuj, nemáš lepšiu robotu?“ milo sa ho spýtala domáca pani.

„Ani nie,“ smutne odvetil Will.

„Trápi ťa, že sa s Chestrom nehrávate už tak často ako predtým?“

„My sa spolu nehráme, to je pre malé deti. My sa bláznime,“ odvetil trochu ostro, no potom sa ovládol. „Teraz sa to nedá, keď je Elliottovej tak zle. Nemal by som z toho dobrý pocit,“ doložil miernejšie.

„No nejde len o to, však? Vidím ti v očiach nepokoj. Tak sa na svet díval Nathaniel vždy pred výpravou. Mal túlavé topánky.“ Veľavýznamne naňho pozrela a pokračovala v krájaní huby.

„Asi je to tak,“ prikývol Will. Vystrel sa na stoličke. „Martha, vy viete, že... že Chester a ja... že tu nemôžeme zostať navždy. Musíme sa dostať zase na Povrch, a to čím skôr. Ak sa styxovia nevzdajú svojich plánov s Domíniom...“ radšej nedokončil.

„Viem, viem,“ súcitne vzdychla Martha. „Will, nerada ti to vravím, ale možno je to zbytočné. Možno je už neskoro.“

„To je jedno,“ odsekol Will. „Aj tak sa tam musíme vrátiť. Čo ak ich predsa len zastavíme?“

„Ešte nikomu sa nepodarilo a ani sa nepodarí vrátiť. Cesta hore neexistuje,“ doložila Martha a zabodla nôž do kusa huby. „Po Prieduchu ani po stenách nijakej zo Siedmich sestier sa vyliezť nedá, sú nesmierne vysoké. Nikdy by sa vám to nepodarilo.“ Pozrela Willovi priamo do očí. „Nemysli si, že sme to neskúšali.“

„A čo ten, ako sa to volal... ten De Jaybo?“ spýtal sa Will, keď už Martha znovu sekala hubu. „Jemu sa to podarilo, či nie?“

„Ach tak.“ Martha si zamyslene povŕtala v nose a Will prevrátil oči. „Takže si ten príbeh počul. Tvrdil, že padol do Prieduchu a stále kráčal, až sa dostal na miesto, kde videl všelijaké čudá – strašidelné veci. Vravel, že videl iný svet, kde bolo normálne denné svetlo.“

„Hej. Počul som to.“

„Iný svet s vlastným slnkom?“ Martha pokrútila hlavou. „Niektorí ľudia v Kolónii vraveli, že ten chlap nevedel, kde má hlavu a kde pätu. Vraj sa nejako dostal na Povrch a že tie jeho táraniny sú jednoducho...“

„... báchorky,“ prerušil ju Will, lebo si spomenul, ako to vravieval Tam.

„Hej, báchorky. Alebo to bol celé podvod,“ súhlasila Martha. „Niektorí hovorili, že tú historku rozšírili styxovia, aby sa ľudia obávali Vnútra.“

„Môj ocko si myslel, že tu dole niečo je,“ vzdychol Will. „Do denníka si zapísal čosi o rytinách v chráme, ktorý objavil. O Záhrade druhého slnka.“ Willovi sa rozochvel hlas. „Ocka to muselo nadchnúť, lebo si pri tom písaní hvízdal ako divý.“ Sklonil hlavu, ochromil ho žiaľ.

Martha si oprášila ruky od zvyškov huby a podišla k nemu. Potľapkala ho po chrbte. „Teraz máš novú rodinu,“ povedala nežne. „Sme spolu a to je veľmi dôležité.“

Zdvihol hlavu a vďačne na ňu pozrel.

„Možno by si mal zmeniť prostredie. A potrebujeme čerstvé mäso. Elliottovú kŕmim vývarom, no dochádzajú mi zásoby. Tak si pobaľ výstroj a povedz Chesterovi, že o pár hodín sa vrátime.“

Chestera nepotešilo, že Will a Martha ho nechávajú samého s Elliottovou. „A čo ak sa nevrátite? Čo spravím potom?“ vypytoval sa.

Lenže Will sa tešil, že sa dostal za hradbu, aj keď len nakrátko. Martha ho viedla jedným z tunelov, za pásom mala anízový oheň a v ruke pripravenú kušu. Rezko kráčal za ňou a tešil sa, že si môže rozcvičiť nohy.

„A teraz ticho,“ zasyčala, keď skočili do novej časti tunela. „Toto je územie pavúkov.“

O čosi ďalej zdvihla kušu a celkom spomalila. Will tiež. Jastril okolo seba očami.

„Opatrne,“ šepla, len čo sa ocitli pri rázcestí. Zrejme ju netrápilo, že Will svieti lampášom, tak ho ani nezhasol.

A potom zazreli pascu. Bola to sieť podobná tej, do ktorej sa zachytil aj on. Teraz ako batoh visela pod stropom na povraze. Podišli k nej a Will zbadal, že z ôk siete vytŕčajú nohy.

„Korisť,“ šepla Martha.

V sieti trčala pavúkopica. Keď ich zazrela, začala sa metať a batoh poskakoval hore-dole.

„Fuj, odporné! Strašne smrdí!“ zapchal si Will nos.

„Jasné, keď nemajú inú možnosť, vypustia smrad,“ prikývla Martha a vytasila nôž. Obišla zmietajúce sa zviera, zamierila a bodla. V tej chvíli znehybnelo.

„Hnus!“ Will si stále stískal prstami nos a uvažoval, či sa donúti jesť to mäso. No keď Martha sieť rozviazala, zviera ho zaujalo a nos si pustil. „Majú neuveriteľné oči,“ povedal a naklonil sa nad pavúkopicu. Študoval tri okrúhle odrazové plochy na jej ploskom tele.

„Nie sú to oči, ale uši,“ opravila ho Martha.

„Naozaj?“

„Naozaj. Vidíš tie dva ostne nad tesákmi?“ opýtala sa a hrotom noža ukázala na čosi, čo Willovi pripadalo len ako mimoriadne hrubé štetiny. „Tými vydávajú ten škrekot. Zachytávajú ho ušami.“

„Ale?“ Will krútil hlavou. „Podobne ako netopiere?“

„Presne ako netopiere,“ prikývla Martha. „Nathaniel vravel, že nimi zacítia aj zranené alebo zdochýnajúce živočíchy.“ Odložila nôž a mŕtveho pavúka stiahla do vreca. Vrece dala Willovi a viedla ho ďalej, zrejme pravidelnou trasou, lebo kontrolovala ďalšie pasce. Onedlho mal Will na chrbte tri mŕtve potvory.

Potom prišli k dreveným laviciam s vrstvou starého mäsa a článkov tiel. „Hej, tu som už bol,“ prehodil Will.

„Verím ti,“ odvetila Martha a vzala mu z chrbta vrece. Vysypala z neho mŕtve pavúkopice, spoza opaska vytiahla kus anízového ohňa a podala ho Willovi. „Mávaj tým okolo nás. Dosiaľ sme mali šťastie, ale netreba riskovať. Keď začnem sekať, zacítia krv a možno sa zhŕknu.“

Will poslúchol a začal kývať vetvičkami rastliny. Z tlejúcich vejárovitých lístkov začala vychádzať žiara a dutinu naplnila sladká pelendreková aróma.

„Bude masaker,“ zamrmlala Martha a hodila telá na najbližšiu drevenú lavicu. Potom chytila do ruky vražedne pôsobiaci sekáč. „Možno by si mal cúvnuť,“ pozrela na Willa, keď zdvihla ruku. „Zvyčajne pri tom strieka krv.“

Cestou naspäť oznámila, že si spravia obchádzku.

„Je sezóna prachovcov,“ doložila.

Nepýtal sa, o čom hovorí, vedel, že to čoskoro zistí. Viedla ho k veľkému svahu zeminy oproti stene tunela. Will si trochu hliny nabral medzi prsty – bola očividne úrodná, záhradníkov sen. Díval sa na Marthu, ktorá niečo hľadala, a potom si kľakla k dierke. Začala hrabať.

Vyhrabala jamu hlbokú asi pol metra a víťazoslávne skríkla. Vytiahla z nej živočícha veľkého asi ako novonarodené prasiatko. Držala ho vo vzduchu za krk, takže Will si stvorenie mohol dobre obzrieť. Bolo tučnučké, malo štyri hrubé končatiny, oči nikde nevidel, zato zazrel drobné ružovobiele ušká. Vyzeralo ako obézny holý škrečok. Metalo sa, pomykávalo bledými fúzmi a otváralo papuľku, no nevychádzal z nej nijaký zvuk.

„Takže toto je prachovec,“ odvetil ticho Will. „Je to mláďa?“

„Kdeže, dospelý jedinec.“

„Trochu mi pripomína Bartlebyho. Bartlebyho mača!“ Will sa zasmial, no keď sa drobec ocitol tesne pred ním, mykol sa a cúvol. „Márnosť šedivá, smrdí ako...“

„Ako moč,“ prikývla Martha. „Hej, ich nory sú ním úplne presiaknuté. Asi im to neprekáža.“

„Uf, až mi z toho smradu slzia oči,“ prskal Will. „Vari tu dole musí všetko tak páchnuť?“

„Preto dá každý prachovcom pokoj – chráni ich ten pach. No mäso majú chutné, pripomína pečeň.“

„Pečeň neznášam a z toho smradu mi je nanič,“ odvrkol, ale potom si uvedomil, že ani Martha nie je ktovieako čistotná. Rozhodne si dosiaľ nevšimol, že by sa umývala.

Cestou do chalupy sa Will zrazu rozosmial.

„Čo je?“ pozrela naňho.

„Len mi zišlo na um, že Chesterovi by sme korisť nemali ukazovať, kým ju neuvaríte,“ povedal Will a nadvihol zakrvavené vrece. „Ak uvidí, z čoho sa tu pripravuje jedlo, začne držať hladovku!“

Doktor Burrows bol čoraz zúfalejší.

„Je to nanič, potrebujem svoju kresbu Burrowsovej dosky, inak nezistím, čo to znamená,“ povedal a zadíval sa na kamenné doštičky na stole.

„A kde je?“ opýtala sa Rebecca, ktorá ho pomaly obchádzala.

„Vravel som ti, že som si denník nechal nad Prieduchom,“ odvetil trochu popudene doktor Burrows.

„To bolo naozaj lajdáctvo,“ podupkávalo dievča. „No tvrdil si, že si si zapamätal dosť, aby si sa z toho vysomáril!“

„Povedal som, že dúfam, že sa mi to podarí,“ odsekol. Sňal si okuliare a pošúchal si oči, potom si okuliare znovu nasadil. „No tuším to nejde. A keď ma stále vyrušuješ...“

Rebecca sa zahnala, akoby ho chcela udrieť, ale stuhla, lebo všetko naokolo naplnil vysoký škrekot. „To vyzerá zase na tie pavúkovité potvory.“ Luskla prstami na limitátora. „Choď a vybav to,“ rozkázala prízračnej postave. Vojak zdvihol kopiju, ktorú si vyrobil tak, že kosák priviazal k stonke huby, a ticho sa odplazil.

„Nechápem, ako sa s ním môžeš rozprávať takýmto tónom,“ odvážil sa teraz, keď osameli, poznamenať doktor Burrows. „Veď je to vojak.“

„Kdeže, je to viac ako vojak. Je to limitátor. Z Hobbovho komanda,“ hrdo vyhlásila a sadla si oproti nemu. „To sú najlepší, najneohrozenejší a najbrutálnejší bojovníci na svete. A ty máš rád dejiny, však? Sparťanov by si zrejme zhodnotil ako poriadne ostrú bandu, čo?“

„No...“ pokrčil plecami.

„A pritom to boli v porovnaní s týmito skautíci,“ prehodila. „Keby som mala poriadne vyzbrojený oddiel limitátorov, o týždeň by mi patril celý Londýn.“

„Netáraj, Rebecca,“ vykoktal doktor Burrows. „Prečo hovoríš také veci?“

„Len sa sústreď na mapu, ocko, aby sme sa všetci mohli vrátiť domov,“ povedala. „Mne sa už totiž cnie, vieš?“ zatiahla odrazu hlasom opusteného dievčatka.

„Ty ma vôbec nepočúvaš, však? Vravel som, že tieto kamene by nás mohli zaviesť dole, nie hore a naspäť,“ vzdychol doktor Burrows.

„Mne je to fuk, vždy lepšie, ako zostať tu,“ odsekla už hlasom ako z ocele.

„Okrem toho by som tú mapu potreboval uviesť do súvisu s niečím na zemi. Nájsť nejaký bod, ktorý zodpovedá nejakej značke na mape.“ Nahlas preglgol. „Mám sucho v hrdle, mohol by som sa napiť?“

Rebecca pokrútila hlavou. „Najprv práca, potom pitie.“

„Ale ja som smädný!“

Čosi začvachtalo a doktor Burrows vypleštil oči, keď pri ňom pristáli dve mŕtve pavúkopice. „Božemôj...“ vykoktal. „Čo je to? Nejaké pavúky? Pavúkovce?“

„Ide, ide, pavúčik, má zelený klobúčik,“ zarecitovala Rebecca. „Ty si mi detské riekanky nikdy nehovoril. Len si sa schovával v tej sprostej pivnici so sprostými knihami.“ V hlase mala úprimnú ľútosť a zrazu ostražito pozrela na limitátora, akoby sa hanbila za výlev ľudských citov.

Doktor Burrows ju nevnímal. Nervózne pozoroval mykajúce sa končatiny pavúkov. Z tiel vymokla krv a v prachu pri jeho nohe zanechala potôčiky. Cúvol.

„Ak si smädný, chlipni si z tohto,“ povedala, akoby ju pohľad na groteskné tvory vôbec nerozrušil. „Ak nie, k večeri si dáme vodu,“ pokračovala hlasom prísnej učiteľky, „ale najskôr si pekne spravíme domácu úlohu.“

Kapitola 11

„Ahoj!“ zvolal Chester, keď vyšiel pred chalupu a zbadal Willa sedieť na verande. „Martha ma poslala von. Chce Elliottovú poumývať.

„Ako sa cíti?“ spýtal sa ho Will.

Chester zívol a ponaťahoval si ruky. „No, trochu sme ju nakŕmili vývarom,“ vzdychol a sadol si na druhú stoličku. „Martha robí, čo môže, aby ju udržala pri sile.“

„To je dobre. Ale asi jej nie je omnoho lepšie, čo?“ zašomral Will. Chester sa len pohniezdil. Ani jeden z nich ešte nahlas nepovedal, že Elliottová možno zomrie ako Nathaniel. Tej témy sa báli.

„Nie,“ povedal po chvíli.

Mlčali a dívali sa na záhradu. V zamyslení ani veľmi nevnímali záľahu farieb, čo pulzovali a mihotali sa vo vzduchu a vytvárali efekt miniatúrnej polárnej žiary. Will si odkašlal. „Počuj, Chester, niečo mi vŕta v hlave,“ povedal.

Chester sa naňho s obavou zahľadel. „A čo, Will?“

Will stíšil hlas a pozrel na dvere. „Martha nás nepočuje, však?“

„Je pri Elliottovej. Tak o čo ide?“

„No,“ neisto začal Will, „viem, že Martha je super a o Elliottovú sa výborne stará, ale... nemôžeme jej my pomôcť viac?“

„Nerozumiem,“ pokrčil plecami Chester.

„Vieš, sme tu už niekoľko týždňov, a tak sme sa na Marthu spoľahli, že vôbec neuvažujeme o tom, či by sa Elliottovej nedalo pomôcť aj inak. Naozaj pomôcť,“ zdôraznil.

„No Martha vraví...“

„Viem, čo vraví Martha,“ skočil mu do reči Will. „Lenže my Marthu dobre nepoznáme. Čo ak sú tu dolu aj iní ľudia, ktorí majú lieky? Alebo niekto ako Imago, kto by Elliottovej pomohol?“

Chester naňho nechápavo hľadel. „Preboha, prečo by nám to Martha tajila?“

„Lebo je to opustená stará žena a odrazu tu má namiesto mŕtveho syna až dvoch chalanov,“ povedal Will.

„To znie kruto.“

„Iste, ale je to pravda,“ odvetil Will. „Nemáš dojem, že sme tu vlastne väzni? Martha vraví, že tu nik iný nežije a že by sme sami nemali nikam chodiť, lebo nás napadnú tie pavúky, a že nás nemôže vziať k lodiam, ktoré objavil jej syn, lebo to nie je bezpečné, a že sa späť do Hlbín nedá dostať a nižšie nič nie je...“ Nadýchol sa. „Myslím, že robí, čo môže, aby si nás tu mohla nechať.“ Dôrazne poklopkal prstom o bočné operadlo stoličky.

Will zaujato pozoroval Chestera, či v ňom roznietil iskierku pochybností.

Chester prikývol. „A keby to, čo vravíš, bola pravda, čo potom?“ spýtal sa. „Necháme tu Marthu a vyrazíme do tmy? Vyvlečieme Elliottovú z postele v nádeji, že narazíme na niekoho, kto jej pomôže?“

Will zafučal. „Možno sa mýlim a bola by to strašná chyba, ale myslím, že vieme, ako to tu dopadne.“

Chester mlčal.

„No tak, Chester, ak nič neurobíme, našej kamarátke sa stane to isté, čo sa stalo Marthinmu synovi. Zomrie. To si treba priznať. A možno... možno by sme mali vziať Elliottovú so sebou a zohnať jej pomoc. Možno by sme našli aj cestu späť, napríklad cez Prieduch, a potom by sme sa spojili s Drakom alebo s inými vzbúrencami.“

Chester zúfalo vzdychol. „Dofrasa, ja neviem, Will.“

„Nemáme čo stratiť. Alebo skôr Elliottová nemá čo stratiť. Chápeš?“ zúfalo naňho pozrel Will.

Ani nasledujúci týždeň sa stav Elliottovej nezlepšoval. Will, Chester a Martha ju sledovali, kŕmili ju a pokúšali sa jej znižovať teplotu. Chlapci sa však ani vtedy, keď boli spolu sami, nevracali k téme odchodu.

Akoby na chalupu doľahla atmosféra, v ktorej sa nemohli smiať ani zabávať, pretože ich gniavili výčitky svedomia – veď bola ohrozená budúcnosť ich kamarátky. Chlapci ešte aj v záhrade hovorili tlmenými hlasmi, akoby mohli Elliottovú vyrušiť. Nové ovzdušie zaúčinkovalo zrejme aj na Bartlebyho, lebo väčšiu časť dňa prespal pred kozubom alebo sa potĺkal za chalupou a občas sa vyváľal v prachu.

Will, ak náhodou nemal službu pri Elliottovej, hrával šachy sám so sebou. Okrem toho si zaumienil, že zoradí stránky otcovho denníka. Boli preňho dôležité, pretože to bol odkaz jeho otca, jeho dedičstvo, a bral ako povinnosť, že ich musí uchovať, ak by sa náhodou niekedy dostal zase na Povrch.

Väčšina stránok bola veľmi pokrčená, no Will ich vyhladil a zaťažil. Tam, kde písmo či kresby doktora Burrowsa vybielila voda, Will všetko starostlivo obtiahol. Napokon stránky rozložil po dlážke a prezeral ich, či niečo neprečíta. Lenže čudesné písmená a hieroglyfy mu pripadali nezrozumiteľné. Na nič užitočné neprišiel.

Keď si prezeral výstroj, čo mu zostal v ruksaku, narazil na fotoaparát. Prekvapilo ho, že stále funguje, a tak ho rýchlo využil: odfotil stránky z denníka a až potom ich schoval do jednej truhlice na mapy. Dúfal, že sa k nim nedostane vlhkosť ani Martha, ktorá hádzala všetko horľavé do kozuba.

Potom sa pobral na miesto, kam v poslednom čase rád chodieval – do kôlne s množstvom vecí, ktoré z výprav navláčil Marthin syn. Bola plná kufrov a truhlíc naprataných námorníckym výstrojom. Will bol vo svojom živle: otváral nádoby a prehrabával sa v ich obsahu. Nechcel sa unáhliť, a tak si povedal, že naraz prezrie len jeden či dva kufre, aby sa mal každý deň na čo tešiť. Väčšinou nachádzal kusy kovu, napríklad svorky či hrubé ihlice, ktoré vyzerali ako vykované vo vyhni, ale aj navijaky, ba dokonca delové gule.

Uprostred tých rárohov objavil obrovský lodný kompas. V tom istom kufri ležala otlčená kožená kazeta a v nej mosadzný ďalekohľad. Will neveril vlastnému šťastiu. Ihneď prístroj odniesol na verandu a chcel ho vyskúšať. Hoci v tme ani vo zvláštne sfarbenej záhrade mu neposlúžil, Willovi to bolo jedno. Začal si predstavovať moreplavcov, ktorí ho kedysi používali a azda postavili aj tento príbytok.

Na dne ďalšieho kufra objavil stetoskop z matného striebristého kovu a čierneho plastu či možno gumy, ktorá nevyzerala ani trochu poškodená. Willovi pripadal moderný. Priložil si ho na prsia a počúval vlastné srdce, potom ho vrátil do kufra. Vrhol sa do hľadania exotickejších vecí a na stetoskop zabudol.

Kapitola 12

Pani Burrowsová sa cestou z práce zastavila v trafike po večerník. Na čiastočný úväzok sa zamestnala v advokátskej kancelárii, kde vykonávala prácu recepčnej, písala na stroji a zakladala papiere. Niežeby potrebovala zarábať, lebo z predaja domu získala viac, ako očakávala, no v zamestnaní znovu nadobudla pocit, že jej život má zmysel, a tešila sa zo spoločnosti ľudí. Keďže nepracovala celý týždeň, mohla pokračovať v pátraní a vyvíjať tlak na policajtov, aby nezaháľali.

Keď platila za noviny, všimla si, že trafikant na ňu uprene pozerá.

„Prepáčte, nie ste náhodou manželka doktora Burrowsa?“ ozval sa.

Neodpovedala hneď a premerala si jeho tvár, či v nej nenájde stopy po nevraživosti. Po incidente pred agentúrou sa mala pred miestnymi ľuďmi na pozore. Dotieravé zízanie pri nakupovaní alebo v posilňovni jej bolo nepríjemné.

„Áno,“ váhavo prikývla. „Celia Burrowsová.“

„Aha. Tak potom mu dajte toto,“ povedal majiteľ stánku, siahol pod pult a vylovil hrubý štósik časopisov. Prezrel si ich. „Kurátor... jedno, dve, vlastne tri čísla,“ povedal a vyložil všetko pred zákazníčku. Bez toho, aby sa na ňu pozrel, pokračoval: „Dovolil som si po niekoľkých mesiacoch predplatné zrušiť, ale mám tu ešte zo tri výtlačky Vykopávok dnes a...“

„Viete, že... že je nezvestný?“ vzdychla pani Burrowsová.

Muž zrozpačitel. Vôbec nepozrel pani Burrowsovej do očí, len listoval v časopisoch. „Viem, ale myslel som, že vám ich dám, ak by...“ Nedohovoril.

„Ak by sa vrátil?“ dokončila pani Burrowsová. Už chcela povedať, že to nie je pravdepodobné, no rozmyslela si to. Verejná mienka sa už aj tak obrátila proti nej a takú poznámku by si mohol zle vyložiť. Čo ak by ju začal podozrievať, že vie viac, ako sa patrí? Preto len vytiahla z peňaženky zopár bankoviek a hodila ich na pult. „Pozrite, to je v poriadku, dajte mi ich. Zaplatím.“ Predavač jej v trápnom tichu odrátal výdavok. Ani nečakala, kým jej noviny dá do tašky, schytila ich z pultu a vyšla von.

Pred trafikou sa mykla, lebo sa práve zablyslo a zahrmelo. „No super,“ zašomrala medzi ťažkými kvapkami. Jeden časopis si dala na hlavu a rozbehla sa po High Street. Lesklé obálky sa jej v daždi pod pazuchou čoraz väčšmi šmýkali. Kým našla smetný kôš, dvakrát jej padli. „Prepáč, Roger,“ vzdychla a šmarila ich do odpadkov.

Ponáhľala sa ďalej a potichu nadávala, lebo dážď neustával. Zastala na obrubníku, obzrela sa, či nejdú autá, a chystala sa prejsť na druhú stranu ulice, keď jej pohľad zablúdil tam, odkiaľ prišla.

„Dopekla, čo to má znamenať?“

Dvaja muži snorili v odpadkovej nádobe, do ktorej pred chvíľou odhodila časopisy. Stáli k nej chrbtom, no aj tak videla, že časopisy vyberajú a prezerajú si ich obálky. Kládli ich do aktovky. Muži boli robustní a mali tmavé saká so zvláštnymi výložkami. Pôsobili ako z nejakej inej éry.

Z akéhosi dôvodu, možno preto, že ju rozrušil trafikant, pani Burrowsovú pochytil hnev.

Netušila, kto sú tí dvaja. Na tulákov sú pridobre oblečení, uvedomila si. Odhadovala, že sú to šoféri nákladiakov, ale nie z Anglicka, lež z kontinentu – pre nezvyčajné oblečenie. Rozbehla sa k nim a zakričala: „Čo to robíte? Nechajte to tak!“

Sama síce časopisy odhodila, no boli súčasťou života jej manžela a on ich pokladal za dôležité. Popudilo ju, že si ich len tak berie niekto iný. Vedela, že sa správa nelogicky, veď naozaj nepotrebovala ďalšie rárohy po mužovi. No na druhej strane, ak ich už nemohol čítať on, nechcela, aby si ich privlastnil niekto iný. A nahnevalo ju, že ich berú do papŕč niktoši, ktorí ich neocenia tak ako doktor Burrows.

„Dočerta, už aj to nechajte! To sú Rogerove časopisy! Kúpte si svoje!“ vrieskala. V daždi rozoznala, že majú na hlavách ploché čapice, a keď sa jeden muž na jej krik pomaly obrátil, všimla si, že má tmavé okuliare. Vyzeralo to čudne, lebo teraz už slnko nesvietilo a bolo takmer šero. Pri ďalšom blesku zbadala jeho tvár. Mal desivo bielu pokožku a ona prudko zastala. „Bledí muži,“ šepla. Hneď si spomenula na opis z manželovho denníka.

Obaja na ňu pozerali a ona sa k nim dostala už dosť blízko – rozoznávala ich široké brady a zaťaté pery. Ten s aktovkou ju zacvakol a obaja k nej rozhodne vykročili v presne rovnakom rytme. Hnev pani Burrowsovej vystriedal strach. Nepochybovala, že idú po ňu.

Poobzerala sa, či na High Street nájde pomoc, no v daždi ulica zívala prázdnotou. Preto sa rozbehla, hoci sa na mokrej dlažbe kĺzala. Utekala popri obchodoch, hľadala útočisko, no u Clarkovcov, samozrejme, dávno ukončili prevádzku, a kaviareň Zlatá lyžička mala večer zavreté. Musí prebehnúť cez cestu a utekať bočnou uličkou k svojmu bytu. Tam bude v bezpečí.

Dupot za ňou znel čoraz bližšie. V strachu akoby sa v jej mysli otvorila cesta k spomienkam. Spomenula si na incident z minulého roka – traja muži vylomili zámku na sklených dverách v obývačke a vošli dnu. Stalo sa to v období jej chronickej depresie, keď takmer celý deň prespala vo svojom obľúbenom kresle pred televízorom.

Vtedy votrelcov prekvapila a odvliekli ju do chodby. Tam ich zaskočila znovu – s takmer nadľudskou silou pološialeného človeka ich stĺkla po hlavách panvicou. A tak utiekli. Policajti vyhlásili, že zlodeji dom pozorovali z verejného priestranstva a šlo im o bežný lup: televízor, mobily a hotovosť.

Lenže teraz, keď ju prenasledovali dvaja bledí čudáci, niečo na nich jej pripomenulo vlamačov.

Na Jekyll Street ju prekvapilo ďalšie zahrmenie, a tak sa vrhla cez cestu na opačnú stranu. To, že sa k nej blíži auto, zaregistrovala v poslednej chvíli. Auto so škrípaním bŕzd a pneumatík zastalo a oslepilo ju svetlami reflektorov. Inštinktívne si rukami chránila hlavu, ale zasiahol ju predný nárazník a spadla.

Šofér k nej okamžite pribehol.

„Kristepane, vôbec som vás nevidel! Skočili ste mi do cesty!“ kričal. „Zranili ste sa?“

Pani Burrowsová sa už posadila a mokré vlasy sa jej lepili na tvár. Obzrela sa, či sú prenasledovatelia za ňou.

„Kde sú?“ zamrmlala.

„Bolí vás niečo? Môžete chodiť?“ ustarostene sa pýtal šofér.

Odhrnula si vlasy z očí a prvý raz si ho prezrela. Bol to ten bradatý Američan z knižnice. „Ja vás poznám,“ povedala.

Mužovi šklblo kútikom úst, čupol si k nej a zadíval sa jej do tváre. „Naozaj?“

„Ste Ben... neviem aký.“

„Hej,“ prikývol a spýtavo ju pozoroval.

„Pán Ashmi v archíve mi odporúčal, aby som sa s vami porozprávala. Som Celia Burrowsová,“ povedala.

„Ben Wilbrahams.“ Zamračil sa, no potom nadvihol obočie nad kovovými okuliarmi. „Takže vy ste manželka doktora Burrowsa,“ povedal, keď sa jej podarilo vstať. Pokúsila sa dostúpiť na ľavú nohu, ale zmraštila sa od bolesti.

„Tuším som si vyvrtla členok,“ povedala.

„Viete čo? Úplne ste premokli a ja bývam neďaleko, na konci Jekyll Street. Poďme ku mne, presvedčíme sa, či ste v poriadku. To je to najmenej, čo pre vás môžem urobiť.“

Ben Wilbrahams býval v pôsobivom viktoriánskom dome. Pomohol pani Burrowsovej vojsť do chodby a potom do obývačky. Usadil ju na pohovku a zapálil oheň v kozube. Doniesol jej uterák a šiel spraviť kávu. Pani Burrowsová prekrivkala k mramorovému kozubu a prezerala si obrazy – väčšinou klasické anglické krajinky. Miestnosť s vysokým stropom bola pozoruhodne rozľahlá, tiahla sa po celej dĺžke domu. Pani Burrowsová si šúchala vlasy uterákom a pomaličky prešla k tomu jej koncu, ktorý hraničil so záhradou. V prítmí rozoznala niekoľko veľkých dosiek na maliarskych stojanoch.

Našla vypínač a zažala svetlo. Dohromady tam stálo šesť dosiek s mapami a nespočetnými číslami na kartičkách pokrytých úhľadnými poznámkami. Na najvzdialenejšej doske však viseli výhradne fotografie a pri pohľade na jeden záber sa pani Burrowsová mykla. Prekrivkala k nemu. Bola to čiernobiela fotka doktora Burrowsa.

„Je z webovej stránky Highfieldskeho múzea,“ podotkol Ben, ktorý práve vošiel s podnosom so šálkami a s kanvicou. „Ešte ju neaktualizovali.“

„Stretli ste sa s ním?“ spýtala sa ho pani Burrowsová. „S mojím manželom Rogerom?“

„Nemal som tú česť,“ povedal Ben Wilbrahams. Videl, že jeho návštevníčku zaujali aj ostatné fotky, ktoré obklopovali portrét jej manžela – napríklad farebná fotografia usmiatej rodiny s nápisom Watkinsovci.

„Aj tí ďalší ľudia na fotografiách sú nezvestní,“ vysvetlil jej a položil tácňu.

„A čo má byť toto? O čo vám ide?“ podozrievavo sa opýtala pani Burrowsová, keď krivkala k druhej doske. Oprela sa o stoličku a zadívala sa na mapu Highfieldu pokrytú červenými nálepkami.

„Nie ste náhodou novinárka, spisovateľka alebo niečo také?“ Američan prižmúril oči, ale vyznelo to skôr ako vtip.

„Zatiaľ nie,“ usmiala sa aj ona.

„Fajn, lebo nechcem, aby mi niekto ukradol nápady,“ prikývol. „Pred piatimi rokmi som prišiel do Anglicka, aby som napísal a režíroval epizódu nového seriálu Viktoriánska gotika. Šlo v nej o londýnske cintoríny. A keď som ju dokončil, nevrátil som sa domov. To je moja práca – nakrúcam filmy a dokumenty.“

„Ale?“ Pani Burrowsová naňho pozrela s rešpektom. Spomenula si na svoju televíznu kariéru a na to, čoho všetkého sa vzdala, keď si adoptovali Willa.

Ben Wilbrahams stlačil lis kanvice na kávu. „Momentálne robím rešerše k Highfieldu a všetkým tým bláznivým, alebo možno ani nie takým bláznivým, príbehom, ktoré fascinovali aj vášho manžela.“

„Tak mi o nich porozprávajte,“ vyzvala ho.

Will sa posadil a pretrel si oči. Mal dojem, že začul zvonec. Ak áno, tak to musel byť zvonec na hradbe.

Z kanapky, kde driemal, videl Bartlebyho, ktorého ten zvuk asi tiež vytrhol zo sna. Kocúr predtým ležal na svojom obľúbenom miestočku pred kozubom, no teraz sa lenivo pozeral do záhrady. Znovu sklonil hlavu až ku kobercu a po chvíli zaspal. Will si povedal, že keď si z toho nič nerobí kocúr, aj jemu sa to asi iba prisnilo. Ľahol si a zavrel oči.

V tej chvíli Chester vletel dnu ako pojašený. Doteraz strážil Elliottovú.

„Čo tu len tak ležíš?“ skríkol.

„Ha?“ rozospato sa ozval Will.

„Zvonec! Určite si ho počul!“

Will vstal a pobral sa ku kamarátovi, ktorý už stál v predných dverách.

„Naozaj to bol zvonec?“ opýtal sa Will. Upierali zrak na chodník, čo viedol k valu.

„Stopercentne.“

„Tak možno zvoní Martha,“ nadhodil Will. „Nešla skontrolovať pasce?“

Chester nemusel odpovedať – Martha skočila medzi nich a zbehla z verandy. Mala na sebe špinavú bielu košeľu siahajúcu až po päty, v ktorej spávala, takže bolo jasné, že ju niečo vytrhlo zo spánku. V rukách už držala kušu a cestou ju naťahovala. Z tulca vybrala šíp.

„To nevyzerá dobre,“ podotkol Chester.

Martha už stála pri hradbe a cez priezor sa dívala von. Krátko sa obzrela na chlapcov, zdvihla závoru a roztvorila dvere. Vyšla von a stále na čosi mierila. Vyzerala napätá.

„Čo mohlo zazvoniť na zvonec?“ opýtal sa Will. „Pavúkopice?“

„Pst!“ zasyčal Chester. „S niekým sa rozpráva.“

„Martha sa rozpráva stále,“ upozornil ho Will. „Sama so sebou.“

„Will!“ zvolala Martha. „Poď sem! Niekto sa na teba pýta!“

Chlapci zmätene pozreli jeden na druhého.

„Vraj je tvoja sestra!“ doložila Martha.

„Preboha! To nie je možné!“ Chester tresol päsťou o veraje. „Tvoja sestra, dokelu! Tie hnusné vrahyne nás sledovali až sem!“ Obrátil sa a vrhol sa späť k chalupe, ale Will už kráčal k dverám vo vale. Zmietala ním obrovská zvedavosť aj strach.

Martha stále upierala zrak pred seba a zatínala pery. „Poznáš ju?“ zasyčala.

Will opatrne vystrčil hlavu.

Stála tam Rebecca.

Dvojča malo zopnuté ruky, tvár špinavú od prachu a sĺz.

„Ach, Will!“ zachripela, len čo ho zbadala. „Pomôž mi! Prosím, prosím, pomôž mi!“

Will nenachádzal slová.

„Má na sebe limitátorskú uniformu,“ vyštekla Martha a tak pevne zovrela kušu, až jej zbeleli hánky. „Je to styxka.“

Will sa konečne zmohol na slovo. „Hej, styxka. Vravel som vám to.“ Potom oslovil dvojča. „Čo to má znamenať? Prečo si sem prišla?“

„Ach, Will,“ vzlyklo krivé dvojča, „musíš mi pomôcť! Zhodila ma do Prieduchu!“

„Prišla si sama, alebo si so sebou dovliekla aj ďalších styxov?“ vypytoval sa Will a konečne začal rozmýšľať. Zadíval sa do šera za dievčaťom. „Možno je tu aj jej dvojča alebo iní styxovia. Možno je to pasca,“ povedal Marthe.

Martha vykročila k dievčaťu, pričom naň neprestávala mieriť. Zastala a rýchlo pozrela do tunela na jednu aj na druhú stranu. „Zdá sa, že vzduch je čistý,“ šepla.

Rebecca pred Marthou cúvla a Will si všimol, že má niečo s nohou. Krívala. Okrem toho sa zdalo, že Martha ju na smrť vydesila. „Som sama,“ bľabotala. „Ona... ona tu nie je... moja sestra... zhodila ma do Prieduchu.“

„Kľakni si na kolená a daj si ruky na hlavu,“ vyštekla Martha.

„Moja sestra... str... strčila ma do Prieduchu,“ bľabotalo ďalej dvojča, no poslúchlo.

„Prečo by to robila?“ zasyčal Will.

„Nechcela som ju poslúchať. Je šialená. Povedala som jej, že s tým už nechcem nič mať.“ Rebecca plakala, až sa jej chveli štíhle plecia. „Ona je chorá na hlavu, Will. Donútila ma robiť tie strašné veci. Len ona. Musela som ju poslúchať, lebo sa vyhrážala, že ma zabije. Vieš koľkokrát?“ S rukami na hlave pozrela dohora na Willa, do tváre jej padali havranie vlasy.

„Ty si asi myslíš, že sme idioti!“ zrúkol Chester. Will si ani neuvedomil, kedy sa pri ňom objavil. „Ty sprostá klamárka!“ Od zúrivosti prskal sliny. Potom vytiahol pušku a namieril na kľačiace dievča.

„Nie, Chester!“ zvrieskol Will a vystrel k nemu ruku. Kým puška vystrelila, podarilo sa mu hlaveň odkloniť. Guľka sa odrazila od skaly kdesi za Rebeccou. Dievča sa s fikaním vrhlo na bok a zaborilo tvár do prachu.

Chester už nabíjal, chcel vystreliť druhý raz, no Will doňho strčil. Chestera to tak prekvapilo, že povolil zovretie, takže kamarát mu zbraň poľahky vytrhol z rúk.

„Čo to robíš? Daj ju už aj sem!“ zvolal. Prihrbil sa ako ragbista pred útokom.

„Len pokoj, Chester,“ povedal Will. Pušku držal krížom pred sebou, pripravený odraziť kamarátov útok.

„Je to styxka,“ zavrčala Martha. Will sa obzrel práve včas, aby zistil, čo má za lubom. Inštinktívne vyrazil puškou proti Marthinej kuši. Stačilo to na odklonenie šípu, ktorý sa so svišťaním zaboril do šindľa. Trasúce sa dievča minul len o vlások.

„Božemôj! Prestaňte!“ skríkol Will. „Dosť!“

Z Chesterovho a Marthinho pohľadu pochopil, že sa doňho bez zábran pustia, aby sa dostali k dievčaťu.

„Čo sa vám porobilo? Takmer ste ju zabili!“ zhíkol.

Chester prehovoril – chladne a ticho. „Máš postreh. Presne tak.“

„Ale...“ ozval sa Will.

„Aké ale? Ty si nebol v pevnosti. Nezažil si to čo ja.“ Ukázal na dvojča. „Tá potvora tam bola, keď ma mlátili! A aj ona ma mlátila. Rehotala sa, akoby to bola bohvieaká zábava!“ zagánil na ňu. „Teraz by som si na nej celkom rád skúsil svoj nový úder.“

Will sa vystrel. „Nemôžeš ju len tak zabiť. Možno vraví prav...“

„Pravdu? Že to nie ona, ale jej sestra? No tak, Will, maj rozum. Obe sú rovnaké a rovnako zlé. A čo Cal? A Tam? A tvoja babka? Vari si zabudol, že ich tí šialenci povraždili? A čo všetci tí ostatní, ktorých zabili? Nie, musí zomrieť.“

„To ti nedovolím,“ povedal Will. Odpojil zásobník od pušky a pohol uzáverom, aby sa ubezpečil, že má prázdnu komoru. Potom hodil zbraň Chesterovi. „Nemôžeme ju chladnokrvne popraviť.“

„Prečo nie?“ zachripel Chester. „Vy so mnou súhlasíte, však, Martha?“

Prikývla. „Absolútne. Zabi ju,“ povedala Willovi.

„Nie,“ napäto vyhlásil Will a preskočil mu hlas. „Nie sme ako oni. Keby sme ju zabili, v ničom by sme sa od nich nelíšili.“

Chester prebodol Willa pohľadom, napľul na dievča a zlostne sa vrátil za hradbu.

Martha zostala stáť s namierenou kušou, akoby chcela znovu vystreliť. „Vyjasnime si to,“ povedala Willovi. „Toto je jedno z tých dvojčiat, o ktorých si hovoril, jedna z tých falošníc, čo sa tvárili ako tvoje sestry, a pritom ti zo života urobili peklo. Chcú ťa vystopovať a zabiť. A ty ju len tak pustíš?“

Will si prešiel dlaňou po dlhých bielych vlasoch, akoby netušil čo povedať. „Ja... naozaj neviem, ale... ale mali by sme si ju aspoň vypočuť.“

Martha pokrútila hlavou a kyslo sa usmiala. „Jedno mi sľúb, Will.“

„Čo?“

„Že keď si povie svoje a ty si vypočuješ všetky jej lži, zase ju vyvedieš sem a zabiješ ju.“

„Ja...“ vykoktal Will.

„Takto sa to začína.“ Martha sklonila hlavu a na tvári sa jej zračila veľká únava. „Čiernohlavci sa niekam votrú, a kým sa spamätáš, už nad tebou stoja s nožom.“ Zhlboka sa nadýchla a pozrela Willovi do očí. „Dúfam, že vieš, čo robíš, zlatko.“

„Ani nie,“ zmätene priznal Will. Uvedomil si vzlyky dievčaťa a obrátil sa k nemu. „Vstávaj, Rebecca, alebo ako sa voláš. Pôjdeš s nami.“

Dievča sa ani nepohlo.

„Vravím: vstávaj!“

Zdvihla sa, celá roztrasená, a uprela na Willa veľké vystrašené oči.

„Martha?“ ozval sa.

„Áno,“ ohlásila sa Martha a pohľadom prebodávala malú styxku.

„Medzi vecami, čo priniesol Nathaniel z galeóny, som našiel okovy na nohy.“

„To už znie lepšie,“ zavrčala Martha, zdrapila Rebeccu a vykrútila jej ruku za chrbát. Potom ju sotila za hradbu a drsne ju odvliekla k chalupe.

Kým Will zatvoril dvere vo vale, zadíval sa do tmy.

Limitátora, ktorý sa stratil v šere, však nezbadal. Styx splnil svoju misiu. Napriahol provizórnu kopiju, pripravený odpraviť ďalšie pavúky, ktoré by mu skrížili cestu. „To zvládnem ľavou zadnou,“ zamrmlal škrípavým hlasom, keď utekal tunelom na stretnutie so spolubojovníkom. Možno preto, lebo terén poznal už rovnako dobre ako jazvy na svojej ruke, alebo preto, že pavúky a iné tvory, s ktorými sa stretol, poľahky odoslal do večných lovísk. No mýlil sa.

Kapitola 13

Ch ester vyšiel s hrnčekom na verandu a sadol si na prázdnu stoličku k Willovi. Zafučal a prehodil si nohu cez nohu.

„V poriadku?“ ticho sa ozval Will.

„Asi hej,“ zamrmlal Chester, no nepozrel naňho. „Will, počuj...“ nadýchol sa. Nedopovedal a radšej si odpil z hrnčeka.

„Prosím?“ Will vedel, čo príde.

Chester si zrejme nalial horúcejší čaj, než čakal, a musel chví ľ u dychčať s otvorenými ústami, aby si schladil jazyk. Až potom zlostne odpovedal: „Tá tvoja otrasná sestra nás takmer zničila, a ty si jej to odpustil akoby nič.“

„Neodpustil som jej,“ vzpriečil sa Will. „Ja len...“

„Len čo?“ rozču ľ oval sa Chester. „Počuj, Will, správaš sa ako... ako totálny zbabelec!“

„Ale nie!“ Will hovoril čo najpokojnejšie, hoci ho to stálo ve ľ a sebaovládania.

„Pod ľ a mňa robíš obrovskú chybu.“ Chester sa zamyslel. „Možno jednu z najväčších v živote.“

„Počúvaj, Chester, vysvetlím ti to.“ Will si pomasíroval čelo, aby rozptýlil bolesť hlavy, čo ho zachvátila po incidente pri hradbe. „Pre mňa by bolo naj ľ ahšie dovoliť tebe aj Marthe, aby ste ju zabili.“

„Hej? Tak prečo si nám v tom zabránil?“

„Lebo by si to o ľ utoval. Nemáš už zabíjania plné zuby? Keby sme to dievča dorazili, ničím by sme sa nelíšili od styxov. Tak hlboko klesnúť nemôžeme.“

„Neopováž sa nás s nimi porovnávať,“ zúril Chester. „My sme nespravili nič zlé.“

Znechutene pokrútil hlavou a pokračoval: „Zabudol si, aká je nebezpečná? Čo ak sa za hradbou skrýva aj jej sestra s celou armádou limitátorov? Čo ak len čakajú na jej znamenie? Vtrhnú sem a pozabíjajú nás? Čo potom?“ Chester zavrčal, no už aspoň nevrieskal.

„Prečo by čakali? Môžu to spraviť hocikedy,“ namietol Will.

Chester len mávol rukou. „A pokia ľ ide o život tejto Rebeccy, tak vieš čo? Kto mečom bojuje...“

„... mečom zahynie,“ prerušila ho Martha. Vyšla na verandu a na dlážku položila železný tanier. „Jedlo pre zajatkyňu,“ doložila. Vrátila sa dnu a Will si všimol, že si za celý čas nezložila z chrbta kušu. Tak ako Chester, aj ona očakávala útok styxov.

Will pozrel na tanier, no nechal ho tak. „Chester, myslíš si, že netúžim po pomste? Preboha, veď si spomeň, čo spravili Calovi, strýkovi Tamovi, mojej ozajstnej mame a starkej Macaulayovej. A keby sa boli lepšie starali o môjho otca, bol by ešte nažive. No ak tú krpaňu zastrelíme, nič tým nevyriešime.“ Buchol po Chesterovej stoličke. „Vôbec ma nepočúvaš. Dívaj sa na mňa!“

„Čo?“ Chester mu pozrel do očí.

„Ver mi. Naozaj som jej neodpustil.“

Chester prikývol.

Will vyskočil na nohy a zdvihol tanier s jedlom. „Mimochodom, čo ak nám tá baba pomôže? Čo ak len ona vie, ako sa dá dostať hore Prieduchom? Potom by sme obstarali Elliottovej liek. Ak dvojča zabijeme, nič nám nepovie.“

„Na tom možno niečo je,“ prikývol Chester. „Dobre, tak si od nej pýtaj tri lístky na expresný vlak späť do Highfieldu, jasné?“ pošúchal si rukou nos a doložil: „No prvou triedou.“

„Jasné.“ Willovi sa u ľ avilo, že sa s Chesterom celkom nerozhádali. Netúžil po sporoch, tých zažil v Hlbinách až prive ľ a. „Chester, prepáč, že som do teba strčil,“ dodal tichšie, „a že som ti vytrhol z ruky pušku.“

„To nič,“ zamrmlal Chester.

Will vykročil dole schodmi, no po chvíli sa obzrel.

„Mimochodom, však si sa parádne obaril tým čajom?“ nadhodil s úškrnom.

„Vypadni!“ odsekol mu so smiechom Chester.

Rebeccu zavreli do drevárne, najpevnejšej budovy za chalupou. Martha nemienila nič riskovať, a keď Will preh ľ adával dvojča, či nemá zbrane, starostlivo ho sledovala. Potom jej ešte na členky založil okovy a každú zamkol na obrovskú zámku. Akoby to nestačilo, Martha okovy poistila ťažkou reťazou a jedným z hrubých trámov, ktoré ležali v opačnom kúte drevárne. Zajatkyňa sa teraz nemohla ani pohnúť.

„Takže dvojčatá,“ zamrmlal Will, keď jej niesol jedlo. Hoci to pri Prieduchu videl na vlastné oči, stále si musel pripomínať, že Rebeccy sú dve. Že ho celé tie roky v Highfielde striedavo špehovali. Nedali sa rozoznať a bolo jedno, ktorú z nich teraz zajali.

Rebecca sedela so skríženými nohami a zvesenou hlavou na špinavej dlážke. Keď ho začula, zdvihla hlavu. Vlasy, ktoré kedysi nosievala dokonale upravené, jej viseli do očí, tvár mala samý f ľ ak a šmuhu. Willa to trochu znepokojilo – v Highfielde sa o svoj výzor úzkostlivo starala.

V Kolónii zase nosievali dvojčatá styxskú uniformu – čierny odev s bielym golierom –, z ktorej vyžarovala moc a autorita. Biedne stvorenie v drevárni, dievčatko v rozdriapanej uniforme limitátorov, vôbec nepôsobilo siláckym dojmom. Nech už to bola hociktorá z dvoch slečiniek Dokonalých, ani náhodou tak nevyzerala.

Opatrne, akoby sa blížil k nebezpečnému zvieraťu, položil tanier na zem a cúvol.

„Ďakujem, Will,“ hlesla pokorne. „Aj za to, čo si pre mňa urobil. Zachránil si mi život. Vedela som, že na teba sa môžem spo ľ ahnúť.“

„Nemôžeš!“ odsekol Will. „A na vďaku ti kašlem.“

„Ako chceš,“ prikývla a štuchla do jedla na tanieri, „ale musíš mi veriť, Will, naozaj ma ku všetkému nútila sestra a ostatní styxovia. Nemohla som odmietnuť poslušnosť, lebo by ma boli mučili alebo popravili – alebo jedno aj druhé. Netušíš, aké to bolo, tak dlho žiť v hrôze.“

„Netuším? Akože netuším? Pod vašou vládou nie je nikomu veselo.“

„Ja za to nemôžem, Will.“

„Kašli na to!“ zrúkol, lebo mu praskli nervy. Celkom očervenel. „Vari si nemyslíš, že ti uverím? Taký hlupák nie som!“

„Len som poslúchala rozkazy,“ vzdychla. „Ver mi, Will.“

„Isteže. A budeme zase braček a sestrička? Zahrajme sa na šťastnú rodinku ako kedysi,“ zasyčal. „Hovor si, čo chceš, je to márne.“ V tej chvíli sa mu pred vnútorným zrakom objavili až príliš živé spomienky na život v Highfielde. Rebecca ho tam stále podpichovala, ako to už mladší súrodenci vedia, provokovala, kým nevybuchol. Robila to úmyselne, šlo jej o to, aby stratil nervy. Keď mu teraz srdce divo skákalo a od hnevu ledva dýchal, uvedomil si, že v tomto sa zrejme nič nezmenilo – ani napriek mnohým hrozným veciam, ktoré sa odvtedy prihodili.

Dnu vošiel Bartleby a ve ľ kopansky švihal chvostom. Pricupital k Rebecce a usadil sa k nej. Ona mu ponúkla kúsok tmavého mäsa z taniera. Willa náramne prekvapilo, že kocúr si ho bez váhania vzal, akoby Rebecce dôveroval. Všimla si to.

„V Kolónii som sa oňho starala,“ vysvetlila. „Keď sme Bartlebyho doniesli domov, bol na tom zle.“ Dala zvieraťu ešte kus mäsa, z ktorého jej kvapla šťava na limitátorskú uniformu.

Toto sa na Rebeccu vôbec nepodobá, pomyslel si Will.

Bartleby zhltol mäso a zapriadol. „Láska ide cez žalúdok,“ vysvetlila Rebecca a pozrela na Willa.

„Mám zopár otázok,“ odkašlal si. „Odpovieš mi, a ak sa mi bude zdať, že klameš, odovzdám ťa Chesterovi a Marthe. Jasné?“

Prikývla.

„Naozaj si tu dole sama?“

„Áno.“

„Takže s tebou neprišla tvoja sestra ani iný styx?“

„Som tu celkom sama.“

„A spadla si sem Prieduchom tak ako my?“

„Sotili ma doň.“

Willovi sa zamarilo, že sa jej trasie spodná pera, akoby sa chystala rozplakať, no potom sa len zahryzla do jedla.

„Musíme sa nejako vyštverať hore Prieduchom. Elliottová je na tom zle, potrebuje lekára,“ vysvetlil.

„To ma mrzí, ale naozaj neviem, ako sa dá dostať hore,“ odvetila.

„A čo ten príbeh o De Jaybovi?“ vyletelo z Willa. „Naozaj sa vydriapal naspäť?“

„To áno, ale nikto nevie, ako sa mu to podarilo. Ja som počula, že ocko sa pýtal na jeho kresby, ale neukázali mu ich.“

Will sa mykol. Rebecca nemala právo volať doktora Burrowsa svojím otcom. Vycítila, že ho nahnevala, a zvesila plecia, akoby ju premohol žia ľ . „Vieš, aj mne je za ním smutno,“ zamrmlala. „Dávala som pozor, aby v Kolónii nezostal sám.“

„Videla si ho tam?“

„Nedovolili mi to. Ach, Will, je mi ľ úto, že sa mi preňho nepodarilo urobiť viac.“

Will zatvoril oči a pritisol si prsty na viečka. Stále ho bolela hlava. Najradšej by sa bol odplazil do chalupy a uchýlil sa do náručia spánku.

„Musíš mi veriť, Will, všetky tie strašné veci som musela robiť. Nemala som inú možnosť.“

Po chvíli otvoril oči.

„Ako ťa presvedčím, že neklamem?“ vzdychlo dievča.

Will pokrčil plecami.

„A čo keby som ti dala toto?“ ozvala sa. Prstami ufú ľ anými od mäsovej šťavy siahla pod golier košele a vytiahla tenkú šnúrku, na ktorej viseli dve ampulky. „Čo keby som ti na dôkaz dobrej vôle dala Domínium aj vakcínu?“ Šklbla zápästím, šnúrka sa roztrhla a Rebecca vystrela ruku s ampulkami k Willovi. „Ber si ich. Viac sme ich aj tak nemali. Teraz sú tvoje.“

Nemo siahol po ampulkách. Keď ich zdvihol proti svetlu, zbadal v nich číru tekutinu. „Ako mám vedieť, že je to skutočne Domínium?“ opýtal sa.

„Lebo je,“ mykla plecom. Posunula sa, aby na Willa dovidela bez naťahovania šije, a železné reťaze zarinčali.

„No prečo ste tieto ampulky ty a tvoja sestra mali? Prečo práve vy?“

„Lebo sme ve ľ mi dôležité,“ odvetila akoby nič.

„Nerozumiem.“

„V Kolónii si zrejme pochopil, že nežijeme v rodinách tak ako ľ udia na Povrchu. Keď môj otec prišiel o život rukami tvojho strýka Tama...“

„Stopár?“ zhíkol Will. „Naozaj to bol tvoj otec!“

Rebecce na chví ľ u vzplanuli oči, akoby chcela Willa vrhnúť do horúcich pekiel. Použil hanlivú prezývku jej otca, ktorú mu dal Tam, a tým ho urazil. Napokon však len zažmurkala a odvrátila zrak. Keď znovu prehovorila, znelo to pokojne. „Ja a moja sestra sme dostali za úlohu prečkať aj so starým otcom čistku. Preto sme mali tieto ampulky.“

„Čistka? Čo to je?“ spýtal sa Will.

„To je náš plán na vypustenie Domínia na Povrch. Aby sa naplnili slová Knihy zániku.“

Will sa pokúšal rozpamätať, či niekedy videl jej starého otca alebo o ňom v Kolónii niečo začul. V tej chvíli mu zišla na um otázka. „Pri Prieduchu si mala jednu ampulku ty a druhú tvoja sestra. Tak ako sa ti dostali do rúk obe?“ vyhŕkol.

„Dala mi tú svoju, aby som ju strážila. Tá s čiernym voskom na zátke obsahuje vírus. Druhá, s bielym voskom, zase protilátku.“

„Počkaj,“ skočil jej do reči. „To nedáva zmysel. Ak ste obidve mali ampulky, prečo ťa zhodila do Prieduchu? Prečo by urobila takú hlúposť?“

„Lebo sme sa strašne pohádali. Tak sa na mňa rozzúrila, že keď ma sácala, úplne zabudla na ampulky,“ bez váhania odvetila Rebecca.

„Prečo ste sa pohádali?“

„Už som ti to povedala – keď vás zrazili pa ľ bou do Prieduchu, vybuchla som. Povedala som jej, že už nemienim vykonávať jej príkazy. Že mám po krk zabíjania. A ona... sa neuverite ľ ne nahnevala.“

„Ako mám vedieť, že vravíš pravdu? Čo ak majú tvoja sestra a starý otec ďalšie vzorky vírusu? Čo ak pokračujú v sprisahaní, kým my trčíme tu dole?“

„Nič také nemajú. Vzorka, ktorú teraz držíš v ruke, je naša jediná. Stačí na rozpútanie pandémie.“

„A nevyrobia ďalšiu?“ Will uprene h ľ adel na ampulku s čiernym voskom na zátke.

„Nie je to také jednoduché. Možno sa o to pokúsia, lenže vypestovať rovnaký kmeň vírusu trvá mesiace, možno aj roky. Je mi fuk, či mi veríš, alebo nie. Prisahám, že viac vírusu ako v tejto ampulke nikto nemá.“ Utrela si tvár špinavou rukou. „Takže teraz máš v ruke k ľ úč.“

„Naozaj?“

„Iste.“ Rebecca naňho sebaisto uprela oči čierne ako žúžo ľ . „Ak vzorky dopravíš k tým správnym ľ uďom na Povrchu, možno sa im podarí zaočkovať celú populáciu. A ak by aj naši náhodou vyrobili ďalší vírus a spustili čistku, nič tým nespôsobia. Máš možnosť zastaviť Domínium.“

„Super. Lenže ako sa mám dostať na Povrch?“ vzdychol Will.

„Prídeš na to, Will. Vždy si bol ve ľ mi bystrý. A keď na to prídeš, vezmi ma so sebou. Môžem ti byť užitočná. Poviem ľ uďom všetko, čo viem.“ Zhlboka vzdychla a pozrela na Bartlebyho, ktorý medzitým ved ľ a nej zadriemal. „Viem, že mi neuveríš, ale ocko mi strašne chýba. Aj mne bol otcom, rozumieš?“

„Švihaj, ty starý somár,“ zamrmlala Rebecca.

„Vravíš niečo?“ nervózne sa opýtal doktor Burrows a pozrel na limitátora, ktorý okolo neho krúžil, kým on uvažoval o preklade.

„Nie,“ vzdychla nevinne. „No čo, máš to?“

„Haha!“ zvolal. „Chceš odo mňa nemožné. Dosia ľ sa mi podarilo rozlúštiť len čosi so sedmičkou...“

„So sedmičkou? S akou sedmičkou?“ skočila mu do reči.

„Netuším. Prečítal som slovo sedem či azda siedmy, ale neviem, na čo sa vzťahuje. Naozaj to ide ve ľ mi ťažko. Zopár slov vždy pochopím, ale potom sa neviem dostať ďalej.“ Posunul si okuliare na nose a zadíval sa na dvojča usalašené na výčnelku huby.

„Prosím ťa, nemôže to byť až také ťažké,“ šomrala.

„Stále ti to hovorím, ale ty ma nepočúvaš. Potrebujem kresbu Burrowsovej dosky z denníka,“ vzdychol. „V tomto texte sa ukrýva prive ľ a neznámych na to, aby som ho rýchlo preložil. Kým ho dám dokopy, ešte aj ty tu ošedivieš. Ibaže by si mala niekde schovaného kryptoanalytika s vysoko výkonným počítačom.“

Limitátor čosi zavrčal v nosovo znejúcom jazyku styxov. Rebecca prikývla.

„Tak dobre,“ vyhlásila a zliezla z huby. „Aké máme možnosti? Toto je jednoduchá mapa, a aj keď nevieme prečítať slová, mapu iste dokážeme nejako použiť.“

„Hm,“ ozval sa už veselšie doktor Burrows.

„Tak to vysyp.“ Dievča netrpezlivo tleslo rukami. „Čo ďalej?“

„Budeme pátrať po nejakom bode, ktorý by sme vedeli uviesť do súvislosti so znakmi na mape. A potom sa možno dostaneme na správnu trasu.“

Rebecca to zvážila. „Počkaj. Ujasním si to. Máme sa motať po stovkách kilometrov slizkých tunelov s chabou nádejou, že zbadáme niečo známe? Možno obrovskú sedmičku? A nič lepšie si nevymyslel?“ doložila ostro.

„Máš vari lepší nápad?“ vzdychol doktor Burrows. „Začneme napríklad tam, kde som našiel kostru a tieto kamene. Tam sa rozdelíme a vytvoríme rojnicu, budeme pátrať v čoraz širšom okruhu, prečešeme každý centimeter tých prekliatych tunelov. Prepátrame ich do poslednej piade a možno objavíme niečo užitočné.“

Rebecca pokrútila hlavou. „Mne to pripadá príliš zdĺhavé.“

Doktor Burrows nadvihol obočie. „Rebecca, nechápem, prečo mi odrazu túžiš pomáhať. Keď sme žili v Highfielde, o moju prácu si sa vôbec nezaujímala.“

„Len sa chcem vrátiť k svojim, ocko,“ milučko sa usmialo dvojča. „Alebo sa chcem aspoň dostať z tejto diery. Tak dobre,“ pozrela na limitátora, „skúsme plán bé, ale radšej nezájdime priďaleko.“

„Výborne.“ Doktor Burrows starostlivo zabalil kamene do vreckovky. „A kým sa prejdeme, povieš mi o tých tvojich. Viem o nich ve ľ mi málo.“

„To nie si sám,“ odsekla Rebecca. A po styxsky doložila: „Tak to vždy bolo a tak to vždy aj bude.“

Will sa vrátil do Marthinej chalupy, no v hlavnej miestnosti Chestera nenašiel. Povedal si, že iste bdie pri Elliottovej. V podstate sa mu u ľ avilo, lebo si všetko potreboval premyslieť. Bartleby prebehol popri ňom, zložil sa na predložku pred kozubom a natiahol sa tým rozkošníckym pohybom, ktorý ovládajú iba mačky. „Starý dobrý Bart,“ zamrmlal Will a sadol si k nemu.

Vybral ampulky. Zviazal roztrhnutú šnúrku, na ktorej boli pripevnené, potom si ich na prste zavesil pred seba a uvažoval, či naozaj obsahujú vírus Domínium. Po chvíli mu praskot ohňa vnukol nápad. Povedal si, že by bolo ľ ahké hodiť ampulky doň. Vedel, že horúčava vírus zničí, a ak by jej aj unikol, určite by sa nedostal až hore na Povrch.

Lenže potom mu došlo, že to by nebolo dobré riešenie. Keby vírus náhodou odolal plameňom, napadol by práve ich. A Will veru nechcel zomrieť ako muži v testovacích kobkách, o ktorých mu rozprával Cal. Azda, uvažoval, bude lepšie presvedčiť Marthu, nech rozloží oheň v bezpečnej vzdialenosti od chalupy a spáli ampulky tam.

Nemohol však ignorovať ani to, čo vravela Rebecca – že je lepšie dopraviť ampulky na Povrch, aby sa tamojší obyvatelia mohli zaočkovať proti Domíniu. To by zahatalo styxské plány na rozpútanie pandémie. No v takom prípade, vzdychol v duchu, nesmiem ampulky zničiť.

Uvedomil si, že musí myslieť na jediné: ako sa čo najskôr vrátiť na Povrch aj so smrtiacim kontrabandom. Netušil, ako sa mu to podarí ani čo urobí, ak sa tam dostane, no musel to skúsiť.

Bartleby zívol. „Ach, Bart, radšej by som si žil ako ty. Bez starostí,“ zašomral Will a poškrabkal kocúra pod bradou. „Nechcel by si sa so mnou vymeniť?“

Kocúr sa mu ňufákom obtrel o ruku a zapriadol. Jeho kostnatý chvost sa pomaly kýval zboka nabok ako podvyživený had. „Si fajn,“ vzdychol Will a kocúr naňho láskyplne pozrel spod privretých viečok.

„No, čo mám urobiť?“ opýtal sa Will prázdnej miestnosti. V ruke držal ampulky a cez číre sklo jasne videl plamene, akoby sa skrývali v jeho vnútri.

Bartleby si asi pomyslel, že Will sa s ním chce hrať, a mávol obrovskou labou ako mača. Chcel dosiahnuť ampulky.

„Hej! Daj pokoj!“ Will ampulky rýchlo schoval. „Dofrasa, to bolo o chlp!“ Predstavil si, ako by sa ampulky s rinčaním rozprskli po dlážke a zaplnili chalupu smrtiacim vírusom. Bartleby prestal priasť a sklamane f ľ ochol na Willa. Očividne ho nahnevalo, že jeho pán nemá chuť na hru.

Will prešiel k skrinke na mapy a vytiahol hornú zásuvku. „Tu je,“ povedal, keď zazrel malý kožený meštek na tabak, ktorý si všimol už skôr. Opatrne zabalil ampulky do kúska vrecoviny a potom ich vložil do mešteka. „Super. Tu im neublížia nárazy... ani mačky,“ zagánil na Bartlebyho. Potom sa zamyslel. „Musím to povedať Chesterovi,“ rozhodol sa a zamieril k izbe, kde ležala Elliottová.

Chestera našiel na stoličke pri posteli. Namáčal v miske plátno, žmýkal ho a utieral dievčaťu čelo.

„Je strašne dehydrovaná,“ oznámil Chester. „Len sa pozri, ako schudla. Pritom nikdy nebola tučná.“

„Opúšťa nás,“ vzdychol Will. Presne tým slovom opísala Martha smrť svojho syna.

„Hej,“ prikývol Chester. „Možno si mal vtedy pravdu. Možno by sme mali odísť a skúsiť šťastie inde. Keby sme si vzali anízový oheň proti pavúkom, zvládli by sme to. A ak by náš plán náhodou zlyhal, Martha by nás možno prijala naspäť.“

„Pochybujem,“ uškrnul sa Will. „Najmä ak jej potiahneme vzácne rastlinky.“

„Fakt neviem, čo máme spraviť,“ vzdychol Chester.

„Ani ja.“

„Dostal si z tej krpatej styxky niečo užitočné?“ spýtal sa Chester.

„Toto,“ odvetil Will. Vytiahol kožený meštek a vybral z vrecoviny ampulky.

Chester v úžase zažmurkal. „Domínium? Dala ti Domínium?“ zopakoval ohromene. Potom pokrčil nos. „Nie. Neverím. Toto nie je vírus.“

„Chceš ho vidieť?“ spýtal sa Will a natiahol ruku s ampulkami k nehybnej Elliottovej.

„Radšej nie,“ otriasol sa Chester. „K tomu svinstvu sa nemienim priblížiť. Ani k tej potvore.“ Plátno vrátil do misky a utrel si ruky. Potom prehovoril: „Naozaj si myslíš, že ti dala vírus?“

„Nemám si to ako overiť, ale môžeme ho vyskúšať,“ povedal Will, „ak sa jeden z nás podujme na úlohu pokusného králika.“

Chester naňho f ľ ochol. Nevedel, či to jeho kamarát myslí vážne.

„A ktorý z nás, o tom sa rozhodne pri šachovej partii,“ pokračoval Will. Mykalo mu kútikmi úst.

Chester sa uškrnul. „Sotva. Máš za sebou dlhý tréning. To by som sa radšej spo ľ ahol na kameň, papier, nožnice.“ Potom sa však prestal usmievať a presunul si stoličku na druhú stranu postele k Willovi. „Dobre, teraz mi porozprávaj, čo ti povedala Rebecca. Som samé ucho.“

„No, predovšetkým prisahá, že za všetko, čo napáchala, môže jej sestra. Že ju musela poslúchať.“ Will zdvihol ruku s ampulkami. „A povedala mi, že viac vírusu, ako je tu, styxovia nemajú. Takže teraz nemôžu uskutočniť svoj plán.“

Chester nadvihol obočie. „A ty jej veríš?“

„Tvrdí, že ak o tom pochybujem a myslím si, že styxovia majú vírusu viac, mali by sme tieto vzorky odniesť tým správnym ľ uďom na Povrch. Tam vraj vyrobia vakcínu.“

„Až na to, že na Povrch sa dostať nevieme. A znie to ako úplná somarina. Neverím jej ani slovo,“ zaťal sa Chester.

„Počkaj,“ prehováral ho Will. „Uvažuj logicky. Možno je toto Domínium pravé, ale ona vie, že sa na Povrch dostať nedá, takže je fuk, či ho máme, alebo nie. Alebo naozaj verí, že sa na Povrch nejako vrátime, a túži sa dostať domov, preto nás presviedča, aby sme ju vzali so sebou. Alebo je to celé pravda. Možno naozaj musela poslúchať sestru a týmto darčekom nám to dokazuje.“

Chester pokrútil hlavou. „No... to mi musíš vysvetliť ešte raz.“

„Je to jednoduché. Ak máme šancu zachrániť milióny životov na Povrchu a ak ide aj o Elliottovej život, nemali by sme vyskúšať každý možný spôsob, aby sme sa vrátili cez Prieduch hore?“

„Iste, keď to povieš takto, je to jasné. Musíme. No čo s tvojou nevydarenou sestrou? Necháme ju u Marthy?“

„Nie. Vezmeme ju so sebou. S ľ úbila, že o styxoch a ich plánoch prezradí Pozemšťanom všetko, čo vie,“ povedal Will.

Chester si zamyslene pošúchal bradu. „Tak by sme sa mali pobaliť a vypadnúť.“

Až ich myklo, keď od dverí začuli Marthin hlas: „Varovala som vás, neberte tú styxku sem. Zakaždým sa to takto začína.“ Potom sa obrátila a odišla.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .