PODZEMIE

Špirála hrôzy v Podzemí

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Podzemie – Stratený svet v Podzemí

Podzemie – Hlbšie v Podzemí

Podzemie – Voľný pád v Podzemí

Podzemie – Súboj v Podzemí

Roderick Gordon, Brian Williams

Podzemie – Špirála hrôzy v Podzemí – e-kniha

Copyright © Fragment 2012

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Kapitola 5

Bartleby sa nevrátil celé dva dni a Will s Chesterom sa ho znovu vybrali hľadať, tentoraz spolu s pani Burrowsovou.

„Môže byť kdekoľvek,“ povedal Chester. Kráčal po blatistom chodníku po okraji trstiny, čo rástla pri jazere. Zastal a zadíval sa na vodu. „A ak padol do jazera a utopil sa, nikdy ho nenájdeme. Možno sa vrhol za rybou.“

„Až taký neopatrný nie je a vie plávať. Určite je v poriadku, len nevieme kde,“ duto sa ozval Will. Pokúšal sa myslieť pozitívne, ale Chestera tým nepresvedčil.

„Ak myslíš,“ odvetil Chester.

Will pomaly prikyvoval sám sebe. „Stavím sa, že sa dovalí do domu akoby nič.“

„Nie,“ naraz sa ozvala pani Burrowsová.

Chlapci na ňu pozreli, akoby sa chystala odovzdať zlú správu, ona však mala na mysli svoj nový zmysel, ktorý teraz používala pri pátraní po vyžle. „Možno som zachytila zopár ozvien z miest, kde bol dávnejšie a označoval si územie, ale žiadne čerstvé signály neprichádzajú.“

Obrátila sa na východ, zdvihla hlavu a pomaly sa obracala, až kým nevidomými očami nezamerala ostrov uprostred jazera. Na sebe mala dlhé šaty z bielej bavlny, ktoré jej Parry našiel v truhlici v jednej z voľných spální. Vánok sa jej pohrával s voľnou látkou aj s vlasmi a ako tak stála na brehu, vyzerala takmer ako svätica.

„Takže si nemyslíte, že Bartleby opustil Colly a jednoducho sa vybral do hôr?“ opáčil Chester. „Je to kocúr a kocúry sú trochu nespoľahlivé.“

„Ako manželia,“ odvetila pani Burrowsová, ale náhle obrátila hlavu na západ, akoby odtiaľ čosi začula.

Chlapci čakali, nádejali sa, že zachytila pach stratenej vyžly, ona však mlčala.

„Mami, je to on?“ spýtal sa napokon Will.

„Nie... niečo iné... dosť ďaleko... neviem... možno jeleň,“ ticho odvetila.

Chester zlomil jednu trstinu. „Parry povedal, že ani starý Wilkie na obchôdzkach nič nezistil.“ Chester sa zamyslel a potom zaťukal hnedým koncom trstiny o dlaň. „No... hádam si nemyslíš, že s tým niečo má?“

„V tej šachorine môže byť hmyz,“ podpichol ho Will, lebo vedel o jeho fóbii. „A čo tým myslíš? Prečo by starý Wilkie ubližoval Bartovi?“

Chester pustil trstinu, akoby ho popálila, pošúchal si dlane a pozorne si ich prezrel. „No... Parry vraví, že starému Wilkiemu sa stratil pes, a vieš, kto za to môže, nie?“

Will mávol rukou. „Podľa teba by Wilkie Parrymu klamal? Robí preňho už roky, takže to asi nie je pravdepodobné.“

Pani Burrowsová stála obrátená tvárou rovnakým smerom, na západ, kde sa pod zelenou prikrývkou borovicového lesa črtal malý vŕšok. Tam, kde mali pozorovateľňu limitátori. „Áno... jeleň... určite je to jeleň,“ usúdila. „Vrátim sa,“ oznámila, obrátila sa čelom k domu a vykročila do kopca.

„Fajn, mami, my ešte vyskúšame zopár miest,“ povedal Will.

Chester vyčkal, kým bola pani Burrowsová dosť ďaleko, a povedal: „Vieš, že je to strata času, Will. Nenájdeme ho. Nemohli by sme ho privábiť králikom alebo kuraťom? Alebo priviazať pred dom živú kozu a vyčkať, kým ju vyňuchá? To by mu rýchlo pripomenulo, kadiaľ sa ide domov.“

„Mám z toho zlý pocit,“ vzdychol Will a na priateľove návrhy nepovedal vôbec nič. „Pozrieme sa na ten kopec, okej?“ Vykročil po brehu jazera tam, kde sa ostro dvíhal terén.

Chesterova tvár na monitore sa zmraštila. Chlapec zvrieskol tak hlasno, že zvuková stopa zapraskala, a Elliottová sa pohniezdila v kresle. Objala si hrudník oboma rukami a pošúchala si ramená končekmi prstov.

„Zle sa na to díva, čo?“ opýtal sa Drake a zastavil film.

„Nie, o to nejde,“ vzdychla. „Len ma v poslednom čase pobolieva chrbát.“

Elliottovú podrobili Danforthovej očiste ako poslednú, ale bez viditeľnej reakcie, z čoho vyplynulo, že styxovia sa jej nikdy nepokúsili ovládnuť myseľ. Všetci ostatní na panstve už očistou prešli – okrem troch. Drake sa obával, že pani Burrowsová po megadávkach temného svetla, ktorým ju podrobili v Kolónii, by takú traumu znášala ťažko. A nič na celom svete nedonútilo Parryho, aby sa na také niečo odhodlal. Povedal Drakovi, že nikoho nepustí do svojho mozgu, ani len Danfortha, ktorému verí. A ešte Jiggs. To preto, že nik nevedel, kde sa nachádza.

Drake priniesol zábery, ktoré vznikli v profesorovom podkroví, a spolu s Elliottovou si ich pozerali na monitore v biliardovej miestnosti. Danforth spravil z každého videa dve verzie: jednu normálnu, druhú pustenú pospiatky, pretože intenzívnejšie ožiarené obete temného svetla, ako aj Drake a Will, hovorili pospiatky.

„Čudné, počuť od Chestera a od vás všetkých styxčinu,“ podotkla Elliottová.

Už si pozreli záznam z očisty Draka, Willa a plukovníka Bismarcka, ale Elliottová nezachytila viac ako zopár skomolených a úplne nezmyselných viet. Rozhodne nič, čo by objasnilo typ ich programovania.

„Môžeme pokračovať?“ spýtal sa Drake.

Elliottová prikývla.

Drake stlačil diaľkový ovládač a spolu počúvali, ako Chester chripľavo vyráža styxské slová.

„Samé táraniny,“ mykla plecom Elliottová. „Väčšinou sú to nesúvisiace slová, a aj vtedy, keď je to náznak vety, nedáva žiadny zmysel,“ povedala po pozornom počúvaní. „Ako keby niekto hovoril z hlbokého spánku.“

Drake sa nadýchol. Už rezignoval a povedal si, že z nahrávok nič dôležité nezistia. „Aj tak sa blížime ku koncu Chesterovej...“

„Počkať!“ zvrieskla Elliottová a vystrela sa ako na pružine. „Pretoč to!“

Will a Chester vystúpili dosť vysoko a zo svojej pozície dovideli až k domu črtajúcemu sa v diaľke.

„Bart! Si tu, Bart?“ volal Will a Chester sa motkal za ním.

Začuli tiché zjajknutie a spoza veľkého duba ktosi vystúpil.

„Stephanie!“ vykríkol Chester.

Držala mobil a na sebe mala tmavomodrý zvrchník s vyhrnutým golierom. Žiarivé červené vlasy si zopla, aby jej ich nerozfukoval vietor. Will si všimol, že má čierne topánky na vysokom opätku, trochu podivné, vzhľadom na to, že boli v teréne.

„Ahoj,“ zlostne zamrmlala a pokúsila sa schovať mobil za chrbtom. „Čo tu robíte?“ Potom prikývla. „Hej, viem. Hľadáte to psie potvorstvo, ktoré sa stratilo Parrymu. Aj starký ho hľadá.“

„Jasné,“ prikývol Will. „Psie potvorstvo je nezvestné.“

„Ja som ho teda nevidela,“ povznesene odvetila Stephanie. Pozrela na chlapcov s náznakom úškrnu, potom pohodila hlavou a pozrela inam, akoby tam nemali čo hľadať.

„A čo tu robíš ty?“ čo najpriateľskejšie sa spýtal Chester.

Neodpovedala, len naňho gánila, akoby jej nemal právo klásť takú drzú otázku.

„Telefonovala si, však?“ obvinil ju Will.

Stephanie došlo, že nič nezaprie. „Dobre, skúšala som na tomto sprostom telefóne nájsť signál,“ priznala sa a vystrčila spoza chrbta ruku s mobilom. „Starký je fakt mimo, vraj Parry má nepriateľov a neviem čo ešte, a že na panstve sa nesmie telefonovať.“ Pokrčila plecami. „Lenže mne je to fuk. A komu by nebolo?“ Ostýchavo na chlapcov pozrela. „Vy to predsa starkému nepoviete, však? Ani Parrymu?“ dodala, akoby ich už mala na svojej strane a jej tajomstvo bolo v bezpečí.

„Jasné, že nie,“ ochotne prikývol Chester.

„A komu si volala?“ podozrievavo prižmúril oči Will.

„Nikomu, len sa pokúšam prijímať esemesky od kamošov, ale je tu fakt slabý signál. V Londýne je dnes večer totálne obrovský večierok a všetci tam idú. A ja trčím v tejto...“ Odmlčala sa, akoby nebolo nutné vysvetľovať.

„Večierok?“ opýtal sa Chester.

„Hej. Prídu aj nejakí chalani z Etonu a z Harrowu. Dobré, nie? A ja nejdem. Br!“ Od zúfalstva jej hlas preskočil o oktávu vyššie. „Ozaj, a vy dvaja kam chodíte?“ rýchlo sa spýtala.

„Akože do školy?“ spýtal sa Chester. Bol z nej hotový a mal dosť problémy dať dokopy niekoľko slov.

„V Highfielde,“ doplnil Will.

Zamračila sa a pohla rukou, akoby čosi kreslila na mape. „No to je... sever, čo? Na sever od Londýna?“ Zahryzla si do pery, akoby ich ľutovala.

„Nie,“ zasmial sa Will. „V skutočnosti sa to vyslovuje Haifeld. Je to vo Švajčiarsku.“

Trochu ju zmiatol. „Vo Švajčiarsku? Nepočula som, že by...“

„To ti verím, že si nepočula,“ zdvihol nos Will a nafúkol sa. „Je to, ehm, dosť exkluzívna škola. A dosť drahá. A dosť cool. Každé ráno pred vyučkom sa lyžujeme.“

„Nie, naozaj? Naši ma nikdy nevzali na lyžovačku,“ smutne povedala. „A rada by som šla.“

Chester za jej chrbtom krútil hlavou a naznačoval Willovi, aby s tým prestal. Lenže ten sa nedal zastaviť.

„A tuná môj kamoš je na svahu absolútny šampión. Náš inštruktor si myslí, že v slalomových skokoch je taký dobrý, že na budúcej olympiáde bude v britskom tíme.“ Vydal zvuk, akoby lyže svišťali na snehu, a zamával rukami, napodobnil pohyby lyžiarov, ktorých videl v televízii.

„Fakt?“ zapišťala a otočila sa k Chesterovi tak rýchlo, že ho skoro pristihla pri gestikulácii. „No teda, slalomové skoky! To je paráda!“ Zatrepotala mihalnicami. „Páni, teraz môžem povedať, že som stretla olympijského lyžiara!“

„A čosi, až taký dobrý nie som,“ mumlal Chester. „A už naozaj musíme padať.“ Chytil Willa za plece a strhol ho so sebou, keď vykročil dolu svahom. „Kurník šopa, načo si jej to natáral?“ spýtal sa po chvíli. „Prečo si jej klamal?“

„Lebo je odporná snobka. Vraj Eton! Harrow! Myslí si, že sme chudáci, lebo neštudujeme na drahej škole. Pravda je taká, že vôbec neštudujeme, lebo nám chcú odtrhnúť gebule vraždiaci magori, čo bývajú pod zemou. Mal som jej povedať radšej to?“ argumentoval Will. „Myslíš, že to by bolo akože lepšie?“

„Už prestaň hovoriť akože,“ zaúpel Chester. „Podľa mňa je to fajn baba.“

Will sa obzrel a zistil, že Stephanie ich stále pozoruje. Zamával a ona nadšene odmávala. Pokrčil kolená a zaknísal sa, akoby lyžoval. Znovu napodobnil svišťanie. Stephanie sa ostro, ale celkom milo zasmiala.

„A už prestaň aj s týmto!“ zahriakol ho Chester. Pochodoval z kopca, akoby mu horelo za pätami.

Elliottová si pozrela aj posledné zábery, ktoré doniesol Drake, a vrátila sa do svojej izby. Posadila sa za sklený toaletný stolík a prebehla očami po vecičkách, ktoré jej Parry kúpil na domŕzanie pani Burrowsovej. Niečo na tých fľaštičkách s lakom na nechty ju neuveriteľne tešilo. Začala ich zoraďovať pri očných linkách, krycom kréme a rúžoch. A ešte tu mala fľaštičku parfumu, ktorý patril pani Burrowsovej, ale darovala jej ho.

Elliottová zdvihla krištáľovú fľaštičku oproti svetlu a privoňala k nej. Z tých drobností na stolíku jej práve parfum najväčšmi prirástol k srdcu. Pripomínal jej matku, ktorá sa tak rada voňavkovala, hoci v Južnej jaskyni predávali v parfumérii len lacné a neveľmi rafinované vône. Elliottová sa usmiala pri spomienke na to, ako sa jej parfumy sprotivili, keď sa jej voňavkárov chlapec, jej rovesník, zdôveril, že sa vyrábajú miešaním fermentovanej hubovej šťavy s vyžlím močom. A pritom dodnes nevedela, či si náhodou nevymýšľal.

Položila fľaštičku, zívla, ponaťahovala sa. Čas strávený v Hlbinách akoby zmizol v dávnej minulosti. Odkedy sa ocitla u Parryho, cítila sa ako iný človek. Nemusela zápasiť o život, netrápila sa, čo čaká za najbližším rohom – styx alebo predátor striehnuci na korisť. Pozemšťania brali mnohé veci ako samozrejmé a žili v takom mierumilovnom prostredí! Navyše mali dostatok jedla.

No predovšetkým sa za tie mesiace pod Parryho strechou mohla udržiavať v čistote. Roky prežila v špine a v ufúľaných háboch, takže teraz sa občas až prehnane dlho vyvaľovala vo vani a kúpať sa zvykla dvakrát alebo trikrát denne. Nuž, predtým taký luxus nepoznala.

Okrem toho v kútiku srdca tušila, že toto naveky nevydrží.

Časom príde udalosť, ktorá to naruší. A tá sa už blížila, nemilosrdne sa blížila k nej, k Willovi, k Chesterovi a ku všetkým ostatným. Vedela, že potom bude znovu nútená žiť ako predtým. Kvôli sebe a kvôli tým, ktorých má rada.

Vzdychla a oči jej zablúdili k dlhej puške opretej o stenu vedľa stolíka. Siahla po nej a skontrolovala, či je komora prázdna. Cez okno mala výhľad na jednu z Parryho sôch na trávniku za domom, na reprodukciu svätého Juraja bojujúceho s drakom. Priložila oko k puškohľadu, pokrútila kolieskom a nastavila zameriavací kríž drakovi na hlavu. Ozvalo sa šťuknutie, keď naprázdno vystrelila.

„Toto je všetko, čo viem,“ zamrmlala a položila si pušku na kolená. Prstom prešla po drsnej hlavni a po zárezoch na drevenej pažbe. Mnohé z nich označovali chvíle nebezpečenstva a výzvy, ktoré napokon zvládla.

Zatiaľ.

Obrátila sa na sedačke a zadívala sa na Elliottovú v zrkadle – na dievča s učesanými vlasmi a nepoškvrnenou pokožkou, oblečené v červenom mohérovom svetri a v sukni po kolená. Pri pohľade na vlastný odraz sa jej zazdalo, že je to iný človek. Nie ona.

Bol to taký silný pocit, že keď pokrútila hlavou, takmer očakávala, že odraz sa nepohne, a možno ju dokonca osloví.

„Nepoznám ťa,“ povedala a akoby ju pohľad cudzej dievčiny priviedol do rozpakov, rýchlo odvrátila zrak. Vstala a pušku položila na stolík. Fľaštičky a šminky sa ocitli bokom, niektoré padli na zem a ona si šla po staré šaty.

Len čo chalani vošli do domu a uvideli Elliottovú pod schodmi, vedeli, že sa niečo stalo. Nielenže mala pušku, ale zmizli aj jej ženské šaty – a vlasy si znovu ostrihala nakrátko. Vrátila sa Elliottová, akú poznali a na akú sa spoliehali počas dlhých mesiacov pod zemou.

„Nuž,“ povedal Will. „Tuším máme problém.“

Chester sa jej chcel spýtať, čo sa robí, ale Elliottová zamrmlala: „Tam.“ Ukázala na dvere salóna.

Chalani zistili, že všetci ostatní už sedia v kreslách okolo kozuba – okrem Parryho.

Will spýtavo pozrel na Draka.

„Čakám na otca,“ povedal Drake.

Parry sa vzápätí vrútil dnu a hneď spustil: „Každý telefonát z pracovne je zaznamenávaný.“ Zamával papiermi, ktoré zvieral v pästi. „Ako ste už možno odhadli, tamtá linka nemá slúžiť na citlivé informácie. Len na rutinné každodennosti – napríklad na objednávanie nafty na kúrenie a podobne.“

Nasadil si okuliare a prečítal prvý hárok: „Krátko po vašom príchode sa v zázname objavilo jedno číslo. Vtedy som to nepokladal za dôležité, ale neskôr som si prešiel súpis a našiel som ešte dva hovory na toto číslo. Každý trval zhruba minútu. A ja som s nimi nemal nič spoločné.“

„Lenže do pracovne ste nás začali púšťať až nedávno,“ ozvala sa pani Burrowsová. Obrátila sa k Drakovi. „Určite ste nevolali vy?“

„Ani som tu v čase druhého a tretieho hovoru nebol,“ odvetil Drake. „Jediné vysvetlenie znie, že sa tam niekto vkradol a volal potajomky.“

Pozerali jeden na druhého.

„A prečo by to niekto robil? Komu patrí to číslo?“ zaujímala sa pani Burrowsová.

„To číslo je londýnske a momentálne nie je dostupné,“ odvetil Parry.

Drake vstal. „Obávam sa, že viem, kto telefonoval, ale nechcem, aby ste mu to vyčítali. Robil to totiž nevedomky.“

„On?“ vybuchol Will.

Drake prikývol. „A telefonáty po očiste prestali.“

Will prestupoval z nohy na nohu a kládol si otázku, či hovoria o ňom. „Takže styxovia ma naprogramovali... mňa alebo niekoho iného... aby sme telefonovali...“

Drake ho zastavil mávnutím rukou. „Spolu s Elliottovou som pozeral zábery z očisty. Žiaľ,“ obrátil sa k Chesterovi, „ale výsledkom je poznatok, že si odriekal zopár číslic z toho telefónneho čísla. Dodal si aj nejaké styxské slová, ktoré sa Elliottovej podarilo preložiť.“

„Ale... to nie!“ zvolal Chester. „Ja?“

„Veru tak, ty. Styxovia ťa zrejme naprogramovali, aby si im zatelefonoval a oznámil im našu polohu. Možno si im už volal aj predtým, ako sme prišli sem, a ani si o tom nevedel.“ Neznelo to vyčítavo. „Takže asi vedia, kde sme.“

„No... ja by som nič také neurobil!“ Chester tackavo cúvol.

Elliottová k nemu prešla a chytila ho za ruku. „Nebuď na seba prísny. Nemôžeš za to.“

„To som nebol ja,“ mrmlal Chester. „Aspoň niečo by som si predsa pamätal.“

„To určite nie,“ láskavo odporoval Drake.

Chester naňho pozrel a oči mu plávali v slzách. Chcel sa obhajovať, chcel niečo povedať. „Bože. Prepáčte,“ vyletelo z neho a aj on sám vybehol z miestnosti. Za ním vyštartoval pán Rawls.

„Prebehlo to ešte celkom dobre,“ vážne vyhlásil Parry. „Takže máme poplach a nemôžeme tu zostať veľmi dlho. Naša skrýša je prezradená.“

„No ak to spravili styxovia, prečo už nezaútočili?“ zaujímal sa Will.

„Netuším. Možno sme na ich zozname povinností a až budú mať chvíľku, vyriešia nás,“ trochu sarkasticky odpovedal Parry. „Už som vystríhal Wilkieho a ostatných. Danforth kontroluje kamery a tepelné senzory na panstve, aby zistil, či plne fungujú.“

Slovo si vzal Drake. „Isté je jedno: že sme pre styxov prioritným cieľom. Určite nechcú, aby sme sa im tam v nepríhodnej chvíli zjavili a pokazili im večierok. Keď sa tu ukážu, a vravím keď, nie ak, budeme musieť rýchlo odísť. Preto sa všetci musia zbaliť. A každý si zo zbrojnice v suteréne vyzdvihne zbraň.“

Parry sa uškrnul. „Dopekla, to je nanič.“ Zamrmlal si popod nos: „Je nás priveľa. Budeme potrebovať viac vody a jedla, aby sme sa v alternatívnej skrýši udržali pri živote, a ja to nezvládnem nejakou čarovnou paličkou.“ Náhlivo opustil salón, hlasno pri tom búchal palicou a stále si mrzuto šomral.

Kapitola 6

Will si na kolená položil svoj sten. „Uf, dobrý pocit, mať zase svojho starého kamoša pri sebe.“ Pozrel na Chestera. „A čo ty? Už si sa vyrovnal s tým... ožiarením?“

Chester mykol plecom. „Som mimo len z toho, že si nepamätám na žiadne telefonáty. Ani náznakom.“ Zamračil sa. „Ešte aj vtedy v tom domci, kde ma držala bláznivá Martha... aj tam bol telefón... a možno som z neho zavolal styxom. Veľa som im povedať nemohol, lebo som netušil, kde som. Keď ma tresla po hlave, myslel som, že skúšam volať rodičom. A možno som volal inam a ona mala pravdu a...“

„Mlč,“ zahriakol ho Will. „Onedlho sa zblázniš, ak s tým neprestaneš. Už je to fuk. Stalo sa. A spomeň si, čo strčili do hlavy mne. To bolo horšie.“

„Máš pravdu. No poď, si na ťahu.“ Boli v salóne, a kým v kozube milo praskal oheň, hrali druhú partiu šachu. Drake ich požiadal, aby zostali hore, keby sa náhodou ukázali nezvaní hostia.

Will prešiel rukou ku kráľovnej, ale vzápätí prsty stiahol a zadíval sa na tancujúce plamene. „Keď je reč o Marthe, nepamätáš sa, ako sme u nej hrávali šach?“

Chester prikývol.

Will stále pozeral do ohňa. „Fakt sme si mysleli, že Elliottová umrie.“

„Tebe sa stále páči, však?“ opýtal sa Chester akoby nič a ďalej hodnotil situáciu na šachovnici.

Will neodpovedal hneď. „Hm, asi hej. Aj tebe, nie?“

„Hm... Ona je však asi skôr do teba,“ povedal Chester.

„Tým by som si nebol istý,“ zamrmlal Will a s povzdychom sa znovu sústredil na hru, ktorá sa nevyvíjala podľa jeho očakávaní.

„Mal by si jej niečo povedať,“ prehodil Chesteer.

Will pohol kráľovnou a potom to zo seba vysypal, pretože si povedal, že kamarátovi môže veriť. „Nie, keď sa deje to, čo sa deje. Všetko by sa tým... skomplikovalo.“ Will pozrel na Chestera, pretože mu zišlo na um, prečo načal tú tému – lebo sám k Elliottovej niečo cíti a potrebuje od neho požehnanie. No keď Chester mlčal, Will si povedal, že to asi nebude jeho cieľ. „Musím ti povedať, že ani neviem, či sa hodím na tie oné... vzťahy,“ pokračoval. „Vieš, po tom, čo sa stalo mojim rodičom.“

Will mal na mysli roztržku medzi doktorom Burrowsom a jeho manželkou. Trčali v letargii manželstva bez lásky a celé roky si obaja žili svojím životom. Nemohol zabudnúť, ako trpko sa zvítali, keď sa on a doktor Burrows vrátili do Highfieldu. Pani Burrowsová dala jasne najavo, že s manželom to už skúšať nemieni.

„Ktorých myslíš?“ spýtal sa Chester.

„Ha?“ nechápal Will.

„Ktorých rodičov myslíš? Biologických?“

Will si až teraz uvedomil, čo mu o jeho biologických rodičoch povedal Cal: že pán Jerome nestál pri manželke, keď ich synček umieral na chronickú horúčku, ale presadzoval zákony Kolónie. Sarah Jeromová, pološialená od žiaľu, opustila manžela.

A hoci to teraz pôsobilo strašne nevhodne, Will sa nahlas zasmial.

Chester naňho prekvapene pozrel.

„Vyber si,“ vyhlásil. „Jedni boli horší ako druhí.“

V chodbe začuli rýchle kroky a do dverí strčil hlavu Parry. „Viacnásobné signály!“ zahlaholil a jeho pager už pípal tak rýchlo, až vydával skoro neprerušovaný tón. Prebehol ku gongu na stole a začal po ňom búšiť. Nástojčivý rytmus naplnil dom. Potom vtrhol do svojej pracovne a chlapci utekali za ním. Pán Rawls, stále pri telexe, už stál na nohách. Parry prebehol k monitoru na svojom stole. Bodol prstom do klávesnice a otvoril zábery z viacerých kamier. „Tu je to! Na infračervenom zábere!“ kričal. „Sú za plotom!“

Will rozoznal tmavú siluetu, čo sa mihala pod stromom. Prudko sa nadýchol, pretože na druhom zábere uvidel muža pri hlavnej bráne panstva. Brána bola za ním. „Pozrite na tú zbraň,“ povedal Will, pretože hneď spoznal dlhú hlaveň a mohutné nočné videnie, aké používali limitátori. „Sú to oni!“

„Bože,“ zhíkol Chester. „Fakt!“

„No, rozhodne to nie je vikár na obchôdzke. A ešte tu máme ďalší tím,“ povedal Parry a ukázal na záber, kde sa popri plote plazili najmenej štyria chlapi. „Prešli na pozemok cez viaceré body prelomu a všetky sú na juhu.“ Parry pozrel na Draka, ktorý práve vošiel aj s plukovníkom Bismarckom. „Zachytil si to?“ spýtal sa syna. „Sú tu.“

Drake prikývol. „Najvyšší čas zmiznúť.“

Parry vyšiel spoza stola a pozrel na hodinky. „Styxovia idú peši, takže sem sa dostanú o osem – možno o deväť minút. Držme sa evakuačného plánu, ktorý sme si dohodli,“ povedal Drakovi. „Dostaň ich na východ a my sa cez búrkový odtok prešmykneme k Bedfordu. Ak na teba nečaká Sparks, choď bez neho. Ten sa o seba postará.“

„A čo Jiggs s Danf...“ začal Drake.

„Jiggs je sólový hráč a Danforth už odišiel,“ skočil mu otec do reči a zdvihol pager. Potom ukázal na všetkých prítomných. „Vypadnite, vypadnite!“ zrúkol. Kľakol si k stolu na jedno koleno a nadvihol tajný panel v dlážke. Za ním bol v malej priehlbine kľúč zasunutý do zámky a on ním otočil. „Nastražil som výbušniny. Z tejto miestnosti nič nevynesú.“

Drake, Will, Chester aj pán Rawls sa pod schodmi zišli s Elliottovou a pani Burrowsovou.

„Cítila som, že sem niečo ide, ešte skôr, ako som začula gong. Povedala som Elliottovej, nech sa oblečie,“ povedala pani Burrowsová. „Predpokladám, že odchádzame.“

„Tak je,“ prikývol Drake. „Všetci si berte výstroj.“ Zadíval sa na bergeny a zbrane zoradené vzadu. „Otec vás odvedie k Bedfordu.“ Pozrel na plukovníka, chcel niečo povedať, no zrejme sa zháčil a namiesto toho oslovil Willa. „Máš poruke nočné videnie?“ opýtal sa.

Will ukázal na bergen.

„Fajn,“ prikývol Drake, „lebo väčšinu cesty nemôžeme mať zapnuté reflektory a zišiel by sa mi navigátor a pomocný šofér. Berieš to?“

„Jasné,“ odvetil Will, celý rád, že si vybral jeho, a nie plukovníka.

Will si vzal bergen a pobral aj zopár vakov s výstrojom pre Draka, ale nemal čas na poriadnu rozlúčku. Mamu rýchlo objal a obrátil sa k Elliottovej, lenže tá mala dosť práce a nevšimla si ho. Potom sa spolu s Drakom rozbehol chodbou do kuchyne. Willa prekvapilo, že Drake nechal v miestnosti svietiť svetlá, prebehol k zadnému východu a dokonca zažal aj vonkajšie svetlo pred ním.

„Keď vyštartujeme, týmto tu budeš mávať,“ povedal a strčil Willovi do ruky silnú baterku. „Chceme, aby nás videli.“

„Fakt?“

„Nevravel som ti, že sme návnada?“ zachichotal sa Drake. „Styxov potiahneme za sebou a Parry získa šancu prešmyknúť sa z ich obkľúčenia.“

Vyrazili k zadnej časti domu, kde stála kôlňa, ktorú Will zatiaľ neprepátral. Drake otvoril jej vráta a Will zacítil benzín. V slabom mesačnom svetle rozoznal hranaté vozidlo s predným sklom, ale bez strechy.

„Môj starý džíp,“ zamrmlal Drake a napchal dozadu výstroj. „Mám ho od detstva.“

„Fíha!“ Will sa až mykol, keď naňho z tmy zagánila bizarná tvár.

„Nepusti do gatí, chlapček,“ zavrčal Sweeney. Obrátil sa k Drakovi, ktorý už sedel za volantom. „Počul som, že po prístupovej ceste sa hrnie nejaká delegácia. A zachytil som čosi, čo som nespoznal – možno to boli slová, ale fuj, zneli dosť hnusne.“

„To je styxčina,“ podotkol Will. „Fakt znie odporne, ale je to ich jazyk.“

„Aha,“ zasmial sa Sweeney. „Takže tí strašiaci do maku rozprávajú fakt ako strašiaci do maku.“

„Pohnite si, naskočte!“ súril ich Drake. Chcel zvrtnúť kľúč v zapaľovaní, ale potom zaváhal.

„Pokojne si poslúž,“ vzdychol Sweeney a stiahol si čapicu na uši. „Drôty mi neprekážajú, ale prúd z alternátora mi niekedy otrasne predrnčí zubami.“

„Nie, nemyslel som na to,“ pokrútil hlavou Drake. „Prečo sa limitátori počas operácie zhovárajú? Na to sú príliš dobrí.“ Pokrčil plecami a naštartoval motor. Naplno zažal reflektory. „Začni mávať baterkou,“ prikázal Willovi.

Vytúroval motor do najväčšieho možného hluku a potom vycúval z kôlne. Prešli pred dom, vyrútili sa na prístupovú cestu. Kolesá odfrkovali štrk do všetkých strán a Will namieril silný lúč do svahu, po ktorom sa mali blížiť styxovia.

„Stačí, Will. Už si nás určite všimli!“ zreval Drake do hukotu motora. Potom sa s autom vrhol dolu svahom na druhej strane domu. Dupol na plyn, aby preskočili odtokový jarok. S rachotom pristáli na druhej strane a prešli cez niekoľko lúk, až Will uvidel pred sebou plot. Drake však nezastal, prebúral sa cez oplotenie a už sa hrnul dolu stráňou. „To je severná brána,“ zasmial sa. „Vypni baterku, Will. Treba sa pritajiť.“ Sklopil priezor nočného videnia v rovnakej chvíli, ako vypol reflektory džípu. „Odteraz tichý režim, mládenci,“ zavelil.

Všetci sa vyhrnuli za Parrym, ktorý po schodisku bežal do suterénu. Prebehol cez slabo osvetlenú zaprášenú chodbu, previedol ich popri telocvični, vínnej pivnici a napokon popri zbrojnici. Keď sa ocitol pred pancierovými dverami na konci chodby, zastal, aby si overil, či sú všetci s ním.

„Prečo ma to neprekvapuje?“ spýtal sa, keď spoza pani Burrowsovej vykukla Colly.

Nečakal na odpoveď, obrátil sa k dverám a zdvihol železnú závoru pokrytú pavučinami. „S týmto tu mi asi treba pomôcť,“ povedal Chesterovi a ukázal na držadlá na dverách. Obaja sa zapreli, ale dvere nič. Potom, pri druhom pokuse, sa tajomný vchod otvoril a pocítili závan vlhkého vzduchu. Parryho baterka presekla tmu a rozoznali akýsi tehlový tunel.

„Táto šachta vedie k hlavnému kanálu. No pozor, aj v najlepšom období sa tu trochu šmýka,“ varoval Parry Chestera a potom mu pomohol preliezť dnu. „Pekne sa tam zasuň, jasné?“ doložil.

Chester sa ocitol na povrchu, pokrytom slizom, ktorý sa zvažoval v asi štyridsaťpäťstupňovom uhle. S napchatým bergenom na chrbte a so stenom preveseným cez plece zasvietil baterkou do čiernej tmy pod sebou, keď sa po zadku posúval nižšie. Nezašiel ďaleko, keď sa mokro a sliz tak znásobili, že svoj zostup už nemohol ovládať. Pokúsil sa aspoň zakloniť a zaseknúť päty do podkladu, aby spomalil, ale márne. Kĺzal sa dolu svahom čoraz rýchlejšie, až napokon pristál nohami vo vode.

„No paráda,“ šomral a obtieral si páchnucu vodu z tváre. Keď si na chrbte popravil bergen, lúč baterky mu padol na obrovského hnedého potkana. Chester zvrieskol a zviera sa vydesene odpratalo. Parry začul výkrik.

„Si v poriadku?“ ustarostene zavolal.

„Prečo sa vždy musím strepať do nejakého podobného hnojiska?“ mrmlal Chester a striaslo ho. Obrátil baterku dohora k Parrymu. „Jasné, som!“ zakričal.

Potom, keď ho dolu šachtou nasledovali ostatní, všetkým pomáhal a dával pozor, aby si pri pristátí neublížili. Pani Burrowsová nemala najmenšie problémy, pretože ju istil nový superzmysel. Parry sa došmýkal ako posledný a len čo sa postavil, prehovoril k hlúčiku verných: „Toto je hlavný búrkový odtok, ktorý spája jazero s riekou. Milá ukážka hydrologických stavieb, aké nám zanechala eduardovská éra. Teraz si však musíme obuť korčule,“ doložil a rozbehol sa stojatou bahnitou vodou.

Všetci šli za ním a svetlá sa im odrážali od stien starého tunela vybudovaného z tehál. Parry trochu kríval a bolo jasné, že rýchly pohyb je nad jeho možnosti. Pán Rawls nebol o nič rýchlejší, niekoľkokrát sa potkol a padol do vody. Chester mu zakaždým pomohol vstať.

O necelých desať minút boli na konci trasy. Vietor sa oprel do ich premočených šiat, keď sa vynárali zo šachty do jarku, ktorého takmer vertikálne boky zarástli papradím a inou vegetáciou. Asi o šesť metrov sa jarok rozširoval a Chester zbadal tmavú siluetu nákladiaka. Spoza auta vyšiel starý Wilkie so svojou neodmysliteľnou puškou a spolu s Parrym sa okamžite pustili do tlmeného rozhovoru.

Ostatní pristupovali k autu, keď z neho odrazu vystrčila hlavu Stephanie. Boli mokrí a zastriekaní bahnom a ona sa na nich zadívala trochu pobúrene. Potom však zbadala Chestera. „Aha, to si ty! Starký mi nevravel, že dorazíš.“

„Ehm... no hej,“ zamrmlal Chester.

„No nie je to vzrúšo? V tejto diere sa nikdy nič nedeje a odrazu sú z nás tajní agenti, či čo! Páni, zbrane, tajné misie, nočné pochody! Ako vo filme!“

„Nechceš ma predstaviť svojej kamarátke?“ spýtala sa Elliottová.

Chesterovi sa podarilo zamrmlať zopár zdvorilostných slov, keď si Stephanie všimla Colly a zvýskla. „Páni, tak si našiel to psie potvorstvo!“

„Buďte tam ticho,“ zavrčal Parry.

„Pardon,“ tajnostkársky odvetila Stephanie a zacapila si dlaňou ústa. Pridala aj hlúpu grimasu. „Páni, mám príliš silný hlas, v jednom kuse mi robí problémy.“

„To je iné psie potvorstvo,“ povedal jej Chester. „To je... druhé psie potvorstvo. Sú dve.“

Stephanie prikývla, veľmi dobre si uvedomovala Elliottovej upretý pohľad.

„Tak či onak, poď si ku mne sadnúť. Zíde sa mi spoločnosť môjho lyžiara,“ povedala Stephanie a potom vydala svištivý zvuk ako na svahu, pohojdala bokmi a zvonivo sa rozosmiala.

„Čo?“ zamračila sa Elliottová.

„Aký lyžiar?“ spýtal sa pán Rawls.

Chester na nich bezmocne pozrel, potom hodil bergen hore na korbu a vyliezol za ním.

„A v nijakom prípade nesedím pri tých mŕtvych prascoch a kravách,“ vyhlásila Stephanie. Keď už bol Chester pod plachtou, uvidel, že vzadu je naprataných zo desať debien a modrých umelých sudov. Nad nimi viseli zvieracie telá, odraté z kože, vypitvané a zabalené v akomsi plátne. „Fuj! No vidíš?“ vyletelo zo Stephanie, keď ukazovala na pokyvkávajúce sa mäso. „Čo ak mi na kabát kvapne niečo hnusné?“

„Nie... teda áno,“ prikývol Chester a zišlo mu na um, koľko jej vlastne o ich situácii povedali.

„Odchádzame?“ spýtal sa plukovník Bismarck Parryho.

„Áno. Všetci musia nastúpiť. Po niekoľkých stovkách metrov ústí jarok do rieky a tá je o tomto čase vysoko. Preto sa poriadne zamočíme,“ vysvetľoval Parry. Potom oslovil plukovníka: „A vy by ste mali ísť so mnou vpredu.“

„Ja. Samozrejme,“ prikývol vojak a potľapkal si pušku.

Keď naložili výstroj a zaistili korbu, posadali si na lavice po bokoch. Parry sa posadil k starému Wilkiemu do kabíny, nakopol motor a už sa hnali dolu svahom, až napokon vyšli z jarku. Potom Parry preradil o stupeň nižšie a všetkých chvíľu hádzalo, lebo auto sa driapalo po štrkovom brehu a vošlo do rieky. Hoci v tme pod plátnom nebolo dobre vidieť, počuli špliechanie vody a čľapot okolo vlastných nôh.

„Uf!“ dramaticky zvolala Stephanie, nadvihla nohy v čižmách a chytila Chestera za rameno.

Drake zišiel s džípom z cesty a medzi stromy. Potom mačetou odsekol zopár konárov a s Willovou pomocou nimi zamaskoval vozidlo.

Vrátili sa tam, kde ich čakal Sweeney. Už mal vyviazané chlopne vojenskej ušianky a hlavu nakláňal nabok, díval sa smerom, z ktorého prišli. „Ešte nič,“ povedal Drakovi a otvoril vak. „Priniesol som vám darčeky na uvítanie od strašiakov do maku.“ Vybral masívny tridsaťcentimetrový bojový nôž, zovrel ho medzi zubami ako pirát a ďalej sa prehrabával vo vaku.

„Nemáte pušku,“ podotkol Will.

„Nemám ich v láske,“ uškrnul sa Sweeney s nožom v ústach. Vystrel obrovskú ruku a zovrel ju, akoby chcel niekomu vykrútiť krk. Hánky mu zapraskali ako zátka, keď vyletí zo šampusu. „Radšej pracujem s týmito nástrojmi. Umožňujú mi väčšiu tvorivosť.“ Potom našiel to, čo hľadal. „Aha, tu sú.“ Zdvihol dva granáty. „Čerstvé ananásy.“

„Vďaka.“ Drake si jeden vzal, akoby prijímal čokoládu. Potom sa spolu s Willom postavili na jednu stranu cesty a Sweeney na druhú. Zaľahli a čakali. Drake už predtým Willovi povedal, že by sa mali sústrediť na oblasť pri ceste, lebo limitátor, ktorý je hoden svojho mena, by sa rovno po nej určite nevybral. Preto Will len zovrel sten a hľadel do tmy. Stromy a kríky mal v priezore nočného videnia, ktorý si sklopil na pravé oko, sfarbené dooranžova. Vďaka priezoru videl okolie tak jasne, akoby bol deň. Zišlo mu na um, ako ho vidí so svojím ešte kvalitnejším zariadením Sweeney.

Po hodine počúvania dažďových kvapiek Willa opustilo vzrušenie. Spočiatku mu srdce tĺklo, plné očakávania, že dolapia limitátorov, ale teraz mu do šiat presakovala vlhkosť a cítil sa čoraz nepríjemnejšie. Ešte dve hodiny mizérie však musel pretrpieť, kým ho Drake zaviedol späť ku chodníku.

„Stále nič?“ spýtal sa Drake, keď sa objavil Sweeney.

Obor zakrútil hlavou. „Ani myš.“ Pozrel na Willa. „Teda okrem tuná mladého, čo zíva a hniezdi sa, akoby sedel na mravenisku.“

„Prepáčte,“ zamrmlal Will.

„Už mali dosť času,“ povedal Drake a zadíval sa na cestu. „Určite nás nemohli prehliadnuť a prepočuť, keď sme utekali z domu, preto určite vedia, ktorým smerom sme šli.“

„Azda sa zakopali pri dome, lebo si myslia, že sme takí sprostí, aby sme sa tam vrátili,“ povedal Sweeney.

Drake sa zadíval na granát. „Možno.“

Drake vycúval s džípom z úkrytu a potom čakal, kým Will a Sweeney naskočili. Dupol na plyn a stále mieril preč z Parryho panstva.

„Stromy...“ zamrmlal si popod nos Will, ako míňali celé kilometre lesa. Nebolo sa veľmi na čo pozerať a Sweeney vzadu zažmúril zvláštne oči. Mlčky sedel s vakom na kolenách.

Will si až teraz uvedomil, ako mu je zima, a zakryl si tvár šálom, ale ktovieako to nepomohlo. Povedal si, že nemá cenu znervózňovať sa, pretože limitátori určite nepoznajú terén tak dobre ako Drake, poddal sa únave a zaspal.

Drake zahol s džípom tak rýchlo, že auto sa zaknísalo na dvoch kolesách, a Will sa zľaknuto prebudil, len-len, že nevypadol. Videl už prvé znaky brieždenia, do tmavej noci presakovala kobaltová modrá. Preleteli druhou zákrutou a švihali dolu kopcom. Pod svahom Will zbadal, že cestu križuje akýsi jarok, ale vyrušil ho Sweeneyho výkrik. Obrátil sa, ale chlap s vakom zmizol.

Auto spomalilo a zastalo, len čo Drake dupol na brzdy.

„Kto to je?“ šepol Will.

Asi o desať metrov pred nimi stála uprostred jarku žena. Signalizovala baterkou.

Will začul Drakovo mrmlanie: „Pani Rawlsová.“ Zaradil spiatočku, ale nepohol sa.

Willovi nedošlo, prečo Drake necúva ako o život. „Na čo čakáme?“ šepol. „Určite je to pasca.“

„Neskoro, už sme v nej,“ odvetil ticho Drake. Motor nechal bežať, ale zošmykol sa zo sedadla a prikrčený sa ocitol na ceste. Will ho nasledoval a sten držal v polohe pripravenej na paľbu.

Pani Rawlsová niekoľkokrát zakričala na Draka, on sa však neozval, len sa opatrne posúval k jarku a mieril okolo seba svojou berettou.

„Čo teraz?“ spýtal sa Will.

„Budeme improvizovať.“ Drake zubami odistil granát, no držal ho pevne v ruke, keď vypľul poistku. Pozrel Willovi do očí. „Kry ma,“ vyzval ho.

Will to ani nepotreboval počuť, len namieril zbraňou na cestu za nich.

„Drake, je to v poriadku!“ kričala pani Rawlsová a stále mávala baterkou.

Okrem Chesterovej matky nevideli ani živej duše a nezazreli ani Sweeneyho, no to Will vlastne neočakával. Vojak robil presne to, na čo ho pripravil výcvik.

„Je to v poriadku!“ opakovala pani Rawlsová a sklonila baterku. „Drake, naozaj je to v poriadku!“

„Emily,“ ozval sa jej Drake a neprestal pozerať medzi stromy. „Kto je tu s vami?“

„Zdravím, Drake,“ prehovoril Eddie, ktorý vystúpil spoza stromu na druhej strane jarku. Vykročil k pani Rawlsovej.

„Stojte!“ zrúkol Drake a namieril styxovi na hlavu. „Tipoval som vás.“

Eddie pomaly zdvihol ruky a otvoril prázdne dlane. „Som neozbrojený. Len s vami potrebujem hovoriť.“

Hoci Will mal za úlohu kryť im chrbát, ešte nikdy bývalého limitátora nevidel a neodolal – musel naňho aspoň pozrieť. Muž bol vycivený ako všetci styxovia. Na sebe mal tmavohnedý trojštvrťový kabát a gumené čižmy a na hlave ploskú šiltovku. Nebyť prepadnutých líc a očí čiernych ako žúžoľ, mohol vyzerať ako vidiecky šľachtic na prechádzke.

„Toto nie je prepadnutie. Keby bolo, nestál by som tu a nehovoril s vami,“ vysvetľoval Eddie a spustil ruky k bokom. „Musím s vami hovoriť, je to nesmierne dôležité. Omnoho dôležitejšie ako to, čo si navzájom zazlievame.“

Drake stál pri jarku, Eddie stál na druhej strane a pani Rawlsová bola na polceste medzi nimi. Okolo členkov jej tiekla voda.

„Ako ste vedeli, že tadiaľto pôjdem?“ spýtal sa Drake.

„Taktický predpoklad,“ odvetil Eddie. „Pozoroval som dom a, prirodzene, preskúmal som aj okolie.“

„Prirodzene,“ sarkasticky zakontroval Drake.

„Toto nebola veľmi nápadná úniková trasa, tak som odhadol, že sa ňou vyberiete.“ Eddie pozrel na pani Rawlsovú. „Viete, že sa pokúsili aktivovať Emily pri ofenzíve na City? Zasiahol som. Nebojte sa, dobre sa o ňu starali.“

„Je to pravda?“ spýtal sa Drake. „Zachránil vám život?“

„Áno,“ usmiala sa pani Rawlsová. Naozaj nevyzerala telesne upadnutá či vystresovaná.

„A priviedol som vám ju ako darček na zmierenie,“ pokračoval Eddie.

Pani Rawlsová vykročila k Drakovi. „Prepáčte, Emily, ale ďalej nechoďte,“ zadržal ju. „Možno vás ožiarili temným svetlom. Will na vás bude mieriť.“

„Zdravím, pani Rawlsová,“ rozpačito hlesol Will a obrátil k nej hlaveň stenu. „Ako sa máte?“

„Ďakujem za opýtanie, Will, vynikajúco.“

„Neožiarili ju temným svetlom. Presnejšie, ja som ju neožiaril,“ riekol Eddie.

Stáli bez slova, ozývalo sa iba zurčanie vody a v diaľke kde-tu vtáčie hlasy.

„Okej, tak kde sú ostatní?“ spýtal sa Drake. „Hádam ste nepozorovali dom a nevykonali dôkladný prieskum okolia sám?“

„Máte absolútnu pravdu,“ prikývol Eddie a zdvihol ruku. „Smiem?“

„Poslúžte si,“ prikývol Drake.

Eddie luskol prstami.

Zahučali motory a zrazu sa cestou zhora aj zdola približovali autá.

Objavili sa dve veľké americké vojenské vozidlá a pod kolesami im praskali konáriky nízkeho porastu.

„Humvee?“ znepokojene sa spýtal Drake.

Dva tereniaky zastavili a zablokovali oba smery na ceste. Boli natreté matnou zelenou farbou a mali v oknách dymové sklá.

Vystúpili z nich styxovia a ďalší sa vynorili spomedzi stromov. Will ich napočítal šesť.

„Limitátori?“ ešte znepokojenejšie sa spýtal Drake.

„Presne tak,“ prikývol Eddie.

Styxovia nemali na sebe typické uniformy, ale pozemský odev: bundy značky Barbour, vetrovky a turistické topánky. Jeden bol dokonca v džínsoch. Ale ošľahané tváre a prepadnuté oči sa nedali prehliadnuť. Nik z nich nebol ozbrojený, ale Willovi nepripadali o nič menej hroziví. V žalúdku sa mu rozbúrili vlny strachu. Naposledy, keď ich videl toľkých pohromade, jedna Rebecca brutálne zastrelila jeho otca.

„Kam sa máme postaviť?“ spýtal sa Eddie.

Drake kývol hlavou k nemu. „K vám, aby som mal každého na očiach.“

Limitátori poslušne prešli k brehu a zoradili sa za Eddiem. Will si všimol, že jeden má obviazanú tvár a zrejme zašité ľavé oko. Bol o to desivejší.

„To je celá banda?“ spýtal sa Drake a ukázal berettou na skupinu.

Eddie akoby váhavo pohľadom prešiel po mužoch zoradených za sebou. Chcel odpovedať, ale Drake ho prerušil.

„Sparks, už môžeš vyjsť,“ povedal takmer ticho.

„Veď som sa len začal dostávať do tempa,“ zaznela odpoveď sprevádzaná tichým smiechom, čo sa ozýval medzi stromami. Na cestu knísavým krokom vyšiel Sweeney. Mal so sebou dvoch limitátorov, každého prehodeného na jednom pleci. „Lapil som si dvoch strašiakov. Nie sú náhodou trochu pomalí?“ Niesol ich, akoby nič nevážili.

Eddie mykol hlavou k mohutnému chlapovi.

„Neublížil si im?“ spýtal sa Drake.

Sweeney sa uškrnul. „Kdeže. Neboli ozbrojení, tak sa mi to nevidelo fér. Len si pekne pospinkajú, ako bábätká.“ Pozrel najskôr na jedného, potom na druhého nehybného zajatca. „No, boli by to teda škaredé decká.“ Zadíval sa na Draka. „A kam ich zhodím? K šéfovi?“

„Nie, sem,“ povedal Drake a usmial sa na Eddieho, ktorý si Sweeneyho so záujmom prezeral. „Predstavujem vám môjho starého kamoša Sparksa. A takých kamošov mám viac.“

Eddie nadvihol obočie, očividne prekvapený, že niekto takto dostal styxských vojakov.

„Zostáva jeden nezvestný,“ povedal.

„Jiggs,“ ozval sa Sweeney.

„Je tu Jiggs?“ užasnuto sa spýtal Drake.

„Jasné. Ten omráčil tretieho.“

„Dobrý chlap,“ povedal Drake a sucho sa zasmial pri pohľade na trpezlivo čakajúcich limitátorov. „A čo vás je toľko, Eddie? Volanie prírody?“ chladne sa opýtal. „Predpokladám, že prešli na vašu stranu, nie? A ako viete, že im môžete veriť?“

„Sú mi verní,“ potvrdil Eddie bez stopy pochybností v hlase. „Nezabúdajte, čo som vám hovoril: že takých ako ja je viac. Všetci títo muži prešli ku mne z presvedčenia. Veria, že momentálny vývoj nie je správny a treba ho zvrátiť.“

Drake zaletel pohľadom k Willovi a všimol si napätie na jeho tvári. „Si v poriadku, Will?“ opýtal sa.

To Will určite nebol. Uvažoval, či sa niekto z týchto tu vyskytol na pyramíde a prizeral sa vražde doktora Burrowsa. Už predtým sa mu nepáčilo, že Drake sa spojil s Eddiem, keď spoločne uskutočnili operáciu vo Večnom meste, priamo mu to však nevyčítal. Ani teraz neveril, že môže existovať aj lepší styx.

„Will?“ zopakoval Drake.

„No... som okej,“ cez zaťaté zuby klamal Will.

„Takže ty si Will Burrows,“ mierne sa ozval Eddie. „Veľa som o tebe počul.“

„Fakt?“ Willa jeho pozornosť dosť znervóznila.

„Aj o tvojej rodine. O Tamovi, o tvojej matke Sarah... a o tvojom bratovi Calovi. Práve v súvislosti s ním sa ti musíme ospravedlniť.“

„S Calom?“ vytisol zo seba Will.

„Áno. A s jeho vyžlou. To zviera sa tuším volalo Bartleby, nie?“

„Volalo?“ vybuchol Drake, ale Eddie pokračoval.

„Na jednom pozorovacom stanovišti vo vrchoch okolo panstva došlo k vážnemu a neospravedlniteľnému porušeniu protokolu. Tvoja vyžla preľstila tamojší tím. Limitátor, ktorý mal službu, dopustil, aby sa k nemu zviera nepozorovane prikradlo a zaútočilo.“

„O čom to hovoríte?“ vyhŕkol Will.

„Nanešťastie, Bartlebyho zabili.“ Eddie ukázal pazúrovitým prstom na Humvee zaparkovaný za Willom. Will sa obrátil a mechanicky vykročil tým smerom. Nechcel vidieť to, čo ho tam čakalo, ale mal pocit, že musí.

Na ploskej kapote sa čosi črtalo. Will si vysunul priezor hore, pretože s úsvitom už prestával byť potrebný.

Pri aute si uvedomil, že to čosi na kapote je Bartleby. Predné aj zadné laby mal zviazané lanom a celé telo bolo vystreté ako trofej z nejakej poľovačky.

Will jasne videl sieť kobaltovomodrých žíl pod Bartlebyho sivou pokožkou, žíl takmer rovnako modrých ako jasnejúca obloha. Žily po smrti vyzerali svetlejšie. A jeho jantárové oči nepozerali ostro, ale zakalene, boli bledé ako kyslé mlieko a civeli do prázdna.

Predovšetkým však nemohol prijať nehybnosť zvieraťa. Bartleby bol vždy plný života, stále behal sem a ta a hľadal niečo pod zub, stále vystrájal ako neposlušné dieťa.

„Bart,“ šepol Will. Možno dokonca čakal, že sa šelma preberie, tak ako sa to stalo neraz, keď ho vyrušil z driemot. No tentoraz, ako vedel, sa to stať nemohlo. Vystrel ruku a pohladil jednu hrubú labu. „Chudáčik Bartleby,“ šepol so stiahnutým hrdlom. „Chudáčik.“

Mrmlal tie slová dookola a krútil hlavou, ešte keď sa vrátil k jarku na ceste. Vliekol sa a telo mu oťaželo od žiaľu a zlosti.

Všetci ho pozorovali, ale nik neprehovoril, kým ticho neprelomil Eddie.

„Úprimne tú nehodu ľutujem.“

„Aha, takže ľutujete?“ zavrčal Will.

V hlave počul hlas svojho nebohého brata, Calov hlas žiadajúci pomstu. Zabi ich! Zabíjaj ich, Will! Daj im to vyžrať!

Will si uvedomil, že ho nič nezastaví. Pokojne môže odprášiť Eddieho aj jeho vojakov. Zákony by neporušil. Drake a Sweeney by telá pochovali v lese, tak ako zrejme pochovajú Bartlebyho.

„Ľutujete?“ zasyčal, provokoval, aby si vynútil odpoveď. „A čo poviete na toto?“ Pohrozil Eddiemu svojím stenom.

Prst na spúšti ho svrbel.

V očiach mal slzy.

„Všetko ste mi vzali. Vždy mi všetko vezmete. Stále len vraždíte. A ja...“

Prst sa napol.

„Will!“ zvolal Drake.

„Pokojne... len neurob nič, čo by si oľutoval, chlapče,“ povedal Sweeney, priskočil k nemu a zovrel hlaveň stenu. Zvrtol ju k zemi. Will sa ani nebránil, keď mu vojak vytiahol zbraň z rúk. „Nikdy nekonaj v zlosti.“

„Chcem sa pomeriť,“ povedal Eddie.

„Čo?“ zhíkol Drake.

Eddie sa prebrodil k nemu. „S týmto vám pomôžem,“ ukázal na granát stále v Drakovej ruke. „Už ho nepotrebujete.“

Drake mu venoval nechápavý pohľad.

„Určite ho nemienim použiť,“ ubezpečil ho limitátor. „Nie som samovrah.“

Drake sa zamračil, no potom, na Willov úžas, podal styxovi granát. A najčudnejšie bolo, že Will medzi Drakom a Eddiem necítil ani stopu nepriateľstva, ale čosi celkom iné. Puto spolubojovníkov. Možno aj priateľstvo. Dráždilo ho to.

Eddie sa vrátil k limitátorom a podal granát tomu s obviazanou tvárou. Muž ho nemo prijal.

„Tento vojak chce vyjadriť svoju ľútosť,“ povedal Eddie a limitátor odpochodoval do lesa.

„Nie!“ skríkol Drake, len čo si uvedomil, čo bude nasledovať. Obrátil sa k Sweeneymu. „Sparks! Tvoje uši!“ zakričal.

Len čo mu tie slová vyšli z úst, limitátor sa vrhol na granát. Ozval sa tlmený výbuch. Will uvidel záblesk a telo sa zdvihlo do vzduchu. Všetkých zasypala hlina a drevené triesky. Strom zaúpel, prevalil sa a pani Rawlsová vykríkla.

„Au!“ sťažoval sa Sweeney s dlaňami na ušiach. „Príliš hlasné.“

„To nebolo potrebné,“ smutne povedal Drake Eddiemu.

Eddieho tvár, ako aj tváre ostatných limitátorov, vyzerali celkom ľahostajne a nečitateľne. „Nie, to bola odplata za porušenie pravidiel služby,“ vysvetlil. „A práve som vám odpovedal na otázku, Drake. Každý z týchto mužov mi preukazuje absolútnu poslušnosť. Sú mi verní. Preto prišli. A preto urobia všetko, čo od nich budem chcieť.“

Eddie sa obrátil k Willovi, ktorý sa s vytreštenými očami krčil na ceste. „Ako som už povedal, smrť vyžly nás nesmierne mrzí. Dúfam, že po potrestaní previnilca sa dá považovať za čiastočne odčinenú.“ Eddie sa obrátil k Drakovi. „Môžeme sa už porozprávať? Prosím.“

„No, ak ste skončili s podobnými kúskami,“ odvetil Drake.

Sten vyzeral v obrovských rukách Sweeneyho ako hračka, keď ho nechali na stráži pri pani Rawlsovej a limitátoroch. Eddie taktne naznačil, aby sa porozprávali v tereniaku na druhej strane jarku, takže Will bol ušetrený ďalšieho pohľadu na mŕtveho Bartlebyho.

Will nastúpil na predné sedadlo. Ešte nikdy nesedel vo vozidle značky Humvee a obzeral si priestranný interiér.

„Si v poriadku?“ spýtal sa ho Drake, ktorý sa usalašil na zadnom sedadle.

Will sa obrátil a prikývol, no Drake si už prezeral strelné zbrane uložené vzadu. Bolo tam takmer dvanásť styxských pušiek a tiež niekoľko moderných pozemských zbraní. A ešte drahé komunikačné zariadenia.

„Stavím sa, že za toto padlo niekoľko diamantov,“ povedal Drake, keď sa vedľa neho usadil Eddie.

„Ešte niekoľko takýchto vozidiel mám v Londýne,“ odpovedal Eddie. „A ešte obrnené...“

Willa totálne prekvapilo, keď Drake švihol päsťou a zasiahol styxa do tváre.

„Za to, že ste ma ožiarili temným svetlom,“ vysvetlil Drake a pošúchal si hánky.

Eddiemu sa oči zaliali slzami a rýchlo hľadal čosi vo vrecku. Vytiahol vreckovku a utrel si nos. Na hornej pere sa mu leskla krv.

„Asi som si to zaslú...“ ozval sa.

Drake švihol päsťou druhý raz, ba ešte silnejšie. Vreckovka vyletela do vzduchu a Eddiemu z nosa vystrekla krv.

„A toto?“ spýtal sa Eddie ešte fufnavejšie.

„To bolo za Chestera,“ zavrčal Drake. „Ožiariť aj jeho bolo hnusné a podlé.“

„Čo?“ zvolal Will. „Takže to neurobili naozajstní styxovia?“

„Nie. Však, Eddie?“ vyčítavo zahrmel Drake.

Styx prikývol. „Dobre, aj toto som si zaslúžil,“ povedal a nezdalo sa, že by sa na Draka hneval. „Nebolo to odo mňa pekné, ale potreboval som vás mať na očiach. Takže keď ste nechali Chestera samého v mojom byte, trochu som si naňho posvietil. Nie drasticky.“

„Hovoríte, akoby ste mu dali kondicionér na vlasy,“ sucho komentoval Drake a pokrútil hlavou. „Takže sme zbytočne zdrhli z otcovho domu. Preboha, prečo ste rovno nezabúchali na bránu?“

Eddie smrkol, aby sa zbavil krvi v nozdrách. „Potreboval som, aby ste mi venovali pozornosť. Keby som tam len tak dorazil, nebrali by ste ma vážne. Okrem toho asi zabúdate, že som vám spravil aj veľa dobrého. Vykašlali ste sa na Emily Rawlsovú, ale ja som ju zachránil a teraz som vám ju bezpečne dopravil naspäť.“

„Vykašlali ste sa na ňu? Čo to má znamenať?“ spýtal sa Draka Will.

„Nie, ona sama sa rozhodla,“ obhajoval sa Drake, no Willovi bolo jasné, že ho Eddie zahnal do kúta. „Emily bola odhodlaná pomáhať nám a ja som potreboval vedieť o plánoch styxov.“

„Vy tvrdíte, že to, čo som spravil Chesterovi, bolo horšie, ako nechať jeho matku napospas vlkom?“ osopil sa Eddie na Draka, potom sa zhlboka nadýchol. „Dobre, takto sa nikam nedostaneme. A ja vás musím informovať o...“

Drake sa po tom obvinení očividne rozhneval a teraz Eddieho bojovne prerušil: „Došľaka, čo môže byť také dôležité, že ste sa kvôli tomu takto namáhali? Ak ide o vašu dcéru, tak so mnou márnite čas. Nechce o vás vedieť.“

„Ide o ňu... ale zároveň nie,“ pokojne odpovedal styx. „Nie, neprišiel som si po Elliottovú, ale nevšimli ste si na nej nejakú zmenu?“

Drake sa zamračil. Nerozumel tej otázke. „No, rýchlo rastie,“ odpovedal. „Ako každá normálna tínedžerka.“

„Normálna tínedžerka,“ zopakoval Eddie priduseným šepotom a pomaly otváral a zatváral päsť. Bol to malý, no netypický symptóm úzkosti, ktorý si Will s Drakom ihneď všimli. Potom styx pozrel Drakovi do očí. „Chcem vám povedať niečo, čo ešte žiadny človek nepočul. Vysvetlenie, prečo moji ľudia vystupňovali pôsobenie na Povrchu.“

„Pokračujte.“ Drake si skrížil ruky na prsiach. „Som samé ucho.“

„Musím vám povedať o...“ Eddie zmĺkol, akoby mu vlastné ústa odmietli poslušnosť, ale potom sa opanoval. „O Fáze.“

Brána fabriky, strážená dvoma Novogermánmi, sa otvorila. Kapitán Franz zašiel s Mercedesom na asfaltovú plochu označenú tabuľkou Parkovisko pre hostí. Zastal. Bleskovo opustil sedadlo a už stál vzadu, aby pomohol dvojčatám vystúpiť. Potom sa ponáhľal otvoriť dvere kancelárskej budovy. Rebeccy však postáli na parkovisku, akoby obdivovali rady drahých áut.

„Máme byť na čo hrdí,“ povedala prvá Rebecca, keď zbadala Bugatti Veyron pri Ferrari Enzo.

Jej sestra súhlasne zahmkala a potom už kráčali tam, kde im držal dvere kapitán Franz.

„Milé. Vďaka,“ povedala druhá Rebecca, keď prešla popri ňom.

„Milé. Vďaka,“ zopakovala prvá Rebecca zastretým šepotom v štýle Marilyn Monroe, a pridala pukerlík.

Druhá Rebecca posmech ignorovala a vykročila v ústrety limitátorovi v plnej zbroji, ktorý sa už blížil k nim. „Podľa áut vidím, že sú tu všetci,“ povedala mu. „Zaveď ich do zasadačky.“

Dvojčatá prešli z recepcie do chodby a vošli do otvorených dverí. Za nimi bola priestranná miestnosť, ktorej dominoval asi šesť metrov dlhý stôl obklopený stoličkami. Rebeccy vykročili k jeho predsedníckej časti a tam sa posadili. Kapitán Franz sa postavil za ne v pozore a s rukami za chrbtom.

Ani nie o minútku vošiel do dverí rad dospelých styxiek. Boli z najrozličnejších oblastí pozemského života a podľa toho aj rozlične vyzerali. Niektoré si ponechali obsidiánovú farbu vlasov, iné si ich zosvetlili alebo prefarbili. Mali na sebe rôznorodé oblečenie. Na rozdiel od styxov sa ich ženy neskrývali, ale presadili sa a zaujali vrcholové posty v pozemskom podnikaní i vo vláde. Neraz sa ocitali vo svetlách reflektorov. Stali sa z nich významné a vážené členky anglickej spoločnosti, nejedna robila dennodenne závažné rozhodnutia ovplyvňujúce život krajiny.

Dohromady prišlo štyridsať žien. A hoci sa výzorom líšili, jedno mali spoločné: výnimočnú krásu. Výrazné lícne kosti, prenikavé oči, štíhlosť a výšku. Podľa pozemských kritérií to boli mimoriadne krásavice.

Žena s krátkymi čiernymi vlasmi sa posadila na stoličku na opačnom konci stola a elegantne si prehodila nohu cez nohu.

„Hermione,“ oslovila ju namiesto pozdravu prvá Rebecca.

Hermione sa usmiala.

„Videla som tú dvojstranu, čo o tebe vyšla v Hello!“ pokračovala prvá Rebecca. „Na fotografiách si fantastická.“

„Áno, aj ja som bola s výsledkom fotografovania spokojná,“ prikývla Hermione. Mala dom v Londýne, v Paríži aj v New Yorku a patrila k špičkovému manažmentu jednej zo svetových firiem public relations.

Ďalšia žena, s plavými vlasmi po plecia a v čiernom kostýme od Vivienne Westwoodovej, sa posadila vedľa Hermione. Jej graciózne pohyby pripomenuli mačku, keď si oprela o stôl nohu v lodičke od Jimmyho Choo.

„Ahoj, Vane,“ pozdravila ju druhá Rebecca. „Dávno sme sa nevideli.

„Veru dávno,“ prikývla styxka.

Hoci sa to na prvý pohľad nedalo odhadnúť, Hermione a Vane boli dvojčatá tak ako Rebeccy a tie dve ich vnímali ako svoje vzory.

„Videli sme, že pripravuješ svoj nový program, Vane,“ povedala druhá Rebecca.

Vane sa krátko usmiala. Bola hlavnou moderátorkou reality šou, ktorá momentálne valcovala všetky hitparády sledovanosti. „Priemerného Pozemšťana pobaví hocijaká hlúposť,“ pohŕdavo zasyčala.

Hermione si pošúchala plece pod sakom a poobzerala sa po miestnosti. „Uf, to je diera! Veľmi nudné miesto.“

Druhá Rebecca súhlasne prikývla. „Dokonalé, však? A tam vonku,“ pokračovala a nahla hlavu doprava, „je takmer aker, ktorý máme úplne pod dozorom.“

Slovo prevzala prvá Rebecca a povedala všetkým ženám: „Pripravili sme vám tu tristo subjektov.“

Všetky ženy spokojne zapriadli a všetky bez výnimky začali zrýchlene dýchať a do tvárí sa im nahrnula krv. Niektoré si hnietli plecia.

No žena, ktorá stála za Vane a Hermione, nebola nadšená. „A to je všetko?“ vyštekla. V porovnaní s ostatnými vyzerala takmer nenápadne, pretože nemala mejkap a len čo si sňala dôstojnícku čiapku, ukázala myšovitú farbu vlasov. Dáma v kaki uniforme mala jednu z najvyšších hodností medzi ženami v britskej armáde. „Pretože viem, odkiaľ získame aj viac kandidátov,“ dodala. Mala na mysli vojakov, ktorým velila. „A tí sú vo výbornej telesnej kondícii.“

Prvá Rebecca rýchlo odpovedala: „Nepotrebujeme ich. Ešte ďalšie tri stovky prechádzajú prípravou a onedlho budú k dispozícii. A to by malo postačiť aj vášmu nenásytnému apetítu, majorka.“

Od skupiny sa oddelila žena v tmavomodrom kostýme. Prišla rovno z očnej kliniky na Harley Street, kde pravidelne ožarovala temným svetlom mnohých popredných politikov a podnikateľov. „Môžem začať s ním?“ spýtala sa a jej tmavé oči sa pri pohľade na kapitána Franza rozšírili. „Vyzerá sladučko.“

„Ja som ho zbadala prvá,“ zasmiala sa Hermione, vystrela nohy a prešla si jazykom po dokonalých zuboch.

„Obe sa mýlite. Zistíte, že je môj,“ pripomenula sa Vane.

„Nie,“ ostro odsekla druhá Rebecca. „Je pre nás užitočný.“

„Naozaj?“ Hermione sa zablyslo v očiach, lebo tón dievčaťa jej pripadal nepatričný. „Aký úžitok môže byť z Pozemšťana?“

Prvá Rebecca zatlieskala a vstala, aby odviedla pozornosť od nebezpečnej témy. „Ak sme všetky pripravené, prosím, poďte za nami.“

Dievčatá viedli ženy a opätky ťukali po linoleu, len čo opustili koberec. Blížili sa chodbou k prvému skladisku. Pri vchode do bývalej fabriky stáli dvaja limitátori, neohrození vojaci elitnej styxskej jednotky, no teraz pôsobili o niečo menej neohrozene, keď sa krčili a cúvali, len čo zbadali hordu žien. Hermione sa naklonila k jednému mužovi a zavrčala. Limitátor od strachu div nevyskočil z kože. „Muži sú strašní zbabelci,“ hrdelne sa zachichotala.

Ostatné ženy však nepovedali ani slovo, keď vošli do výrobnej haly. Zvlhčovače vzduchu vrčali a vzduch bol teplý a hustý. Interiér len kde-tu ožarovali svetelné gule na trojnožkách, inak bol ponorený v šere.

Na dlážke stáli v pravidelných rozstupoch nemocničné postele. Na každej ležala postava v bezvedomí. Scéna pripomínala nejakú obrovskú nocľaháreň plnú driemajúcich ľudí, Pozemšťanov aj Kolonistov, ba bolo tu aj zopár Novogermánov, ktorými doplnili počet.

Pred skupinku žien vystúpila prvá Rebecca. „Toto je...“ začala, no potom si všimla, že jej styxky vôbec nevenujú pozornosť. Mnohé už kráčali k posteliam, hnané neodolateľným hlasom inštinktu. Prvá Rebecca zdvihla ruky a zvolala: „Toto je jeden z najslávnejších momentov v našich dlhých dejinách a sme hrdé na to, že sa nám podarilo...“ Odmlčala sa, pretože jej došlo, že sa márne usiluje. Ženy ju počúvali len na pol ucha a upierali pohľady na lôžka.

„Keď skončíte tu, presuniete sa do ďalších dvoch hál, kde vás čaká zvyšok kandidátov,“ dodala druhá Rebecca. „Ak ich všetkých nezvládnete, nerobte si starosti, pretože neskôr sa k vám pridajú ďalšie naše sestry.“

„Možno im necháme nejaké zvyšky,“ vyhlásila Hermione. Zo skupinky sa ozval smiech, ale väčšina žien sa už nevedela dočkať akcie.

„Začnime teda Fázu!“ zvolala z plných pľúc prvá Rebecca.

Ženy sa rozmiestnili po hale, niektoré utekali, aby si mohli ako prvé uchytiť ľudí v kútoch.

„V porovnaní s Rumunskom sme už celkom inde,“ povedala prvá Rebecca. „Je to omnoho ľahšie, odkedy máme techniku, ktorá im vyprázdni myseľ,“ povedala a mala na mysli intenzívne ožarovanie temným svetlom, ktorému boli podrobení muži na posteliach.

„Hej, omnoho čistejšie, ako mrzačiť ich. Lebo aj s dolámanými členkami by sa niektorí ešte mohli brániť,“ zadychčane hlesla druhá Rebecca, keď sa dívala, ako Hermione pristupuje k najbližším posteliam.

Styxka sa ocitla pri zamdletom človeku, zhodila sako a blúzku. Obkročmo sa posadila na telo a potom vypla trup a zaklonila hlavu. Z hrdla sa jej vydral ostrý výkrik, ktorý stúpal k stropu z vlnitého plechu a potom znovu klesal k dlážke.

Na chrbte už mala krv. No keď začala vrieskať, nad lopatkami sa jej otvorili dve škáry, dve rany v trhajúcom sa mäse.

Zo škár sa vysunuli článkované hmyzie nohy. Mykali sa, akoby sa prvý raz ocitli na vzduchu, no potom sa vystreli.

Dve hmyzie končatiny, čierne a lesklé od krvi a plazmy, boli pokryté malými ostňami.

Hermione stále vrieskala, no už sa k nej pridávali ďalšie ženy, všetky sediace obkročmo na svojich obetiach. Vrieskali, až neznesiteľný zvuk rezonoval v múroch.

A potom, keď Hermione objala nevnímajúceho človeka, hmyzie nohy sa jej vysunuli spoza pliec, zovreli mužove spánky a pridržali ho.

Hermione prudko oddychovala, priblížila si hlavu k mužovej hlave a vsunula mu palce do úst. Roztiahla mu pery. Z úst sa jej vysunula trubička. Bola takmer pol metra dlhá a okamžite si našla mužove rozďavené ústa.

„Je to úchvatný pohľad,“ zatiahla prvá Rebecca, omámená tým, čo sa pred ňou odohrávalo. „Máme šťastie, že to vidíme na vlastné oči.“

Mäsitá rúrka bola podobná výčnelku, ktorý používa mnoho druhov hmyzu pri znášaní vajíčok, ale omnoho väčšia. A tá, ktorú vyplazila z úst Hermione, pulzovala, pretože svalstvo čosi posúvalo nadol.

Na konci rúrky sa ukázalo, čo to je: vajce veľkosti zápalkovej škatuľky.

Trubička sa zasunula hlbšie do mužových úst a do krku. Muža naplo a reflex ho prinútil pohnúť hlavou. Vajce sa však s mľaskavým zvukom ocitlo v ňom, veľmi hlboko, a muž znovu znehybnel.

Hmyzie končatiny sa odpojili od mužovej hlavy. Hermione zdvihla ruky a graciózne si ich ponaťahovala, potom skĺzla z ležiaceho muža. Pristúpila k vedľajšej posteli, kde ležala žena.

„Jedno je na mieste, zostáva ich päťstodeväťdesiatdeväť,“ poznamenala druhá Rebecca.

Kapitola 7

„A z každého vajcového vaku alebo struku,“ pokračoval Eddie, „sa zrodí vyše tridsať styxov. Prekonajú štádium larvy, počas ktorého zožerú živé mäso svojho ľudského hostiteľa. A keď zostane len obhryzená mŕtvola, vykľujú sa z nej a...“

„Vykľujú?“ Will vyzeral, že sa mu dvíha žalúdok.

„Presne. Zvnútra si vytvoria trhlinu a vylezú von, hľadajú potravu. Aby sa vyvinuli, potrebujú v nasledujúcich dňoch veľa čerstvého mäsa. Po prijatí dostatočného množstva bielkovín sa zakuklia. A do týždňa alebo dvoch kukla praskne. A vyrojí sa nová armáda.“

Drake sa mračil. „Vravíte, že takto sa vyrábajú styxovia,“ podotkol. „Čo presne tým myslíte?“

„Takých, ako som ja a ako sú limitátori.“

Drake sa zamračil ešte väčšmi. „A na to stačia dva týždne? Ako môže vzniknúť kompletný dospelý jedinec v priebehu niekoľkých týždňov?“

„Ich inteligencia zodpovedá plne vyvinutému styxskému mužovi, ale nemajú emócie. Nepotrebujú ich. Prišli na svet s jediným cieľom – aby zabíjali. A ide im to vynikajúco, lebo sa neobávajú smrti. Trieda bojovníkov, tak ich nazývame. Prevalia sa ako lavína pozemskou populáciou, použijú všetky dostupné zbrane, budú ničiť a kántriť, kým nedostanú rozkaz, aby prestali. Alebo kým už nebude koho zabiť.“

Nastalo šokované ticho a po chvíli prehovoril Will: „Ako lumky.“ Ak to bolo pri jeho nepigmentovanej pokožke vôbec možné, obelel ešte väčšmi ako inokedy. „Raz som o nich videl v telke dokument. Kladú vajíčka do živých zvierat a tie sa vyliahnu a...“

„To nie je všetko,“ prerušil ho Drake. „Pamätáš si na poslednú cestu do Highfieldu s tvojím otcom? Pozerali sme zo strechy, čakali sme na Celiu.“

„Jasné, že si na to pamätám. Na tom námestí pomenovanom podľa Martineaua.“

„Nuž, vtedy som dosť nepremyslene prirovnal styxov k vírusom. Netušil som, že ich to takmer vystihuje.“ Drake pozrel na Eddieho. „Tipujem, že zárodok počas vývoja v hostiteľovi neprijíma len jeho proteíny, ale aj časť jeho DNA. Preto potom styxovia pripomínajú ľudí?“

Eddie prikývol. „Naši učenci sú presvedčení, že v prehistórii bola istá Fáza, ktorá spôsobila vyhynutie dinosaurov. Vtedy sme určite neboli humanoidi. Učenci opakujú, že podoba s ľuďmi prišla až neskôr, počas druhej Fázy, v ére neandertálcov.“

„Uf,“ zašepkal Will.

„Počkať, toto už začína byť príliš fantastické,“ vyhlásil Drake a zdvihol obe ruky. „Čím to mienite dokázať, Eddie? Ako máme vedieť, že je to pravda?“ Neznelo to agresívne, len sa pokúšal vyrovnať s tým, čo počul. „Máme iba vaše slovo, že...“

Eddie siahol do vrecka a Drake v zlomku sekundy vytasil zbraň a namieril ju na styxa.

„Viete, že nie som ozbrojený,“ povedal Eddie a znehybnel. „Niečo vám chcem ukázať.“

„Fajn,“ prikývol Drake, ale mieril ďalej.

Eddie z vnútorného vrecka pomaly vylovil knihu s ošúchanou obálkou.

„Kniha zániku?“ opýtal sa Will pri pohľade na stránky viazané v akomsi slonovinovobielom pergamene.

„Nie, je omnoho staršia,“ odvetil Eddie. „Z pätnásteho storočia sa zachovalo len niekoľko exemplárov a žiadny Kolonista túto knihu nikdy nevidel. Pochybujem, že momentálne je na povrchu ešte nejaká. Dal som si ju prepašovať z Citadely.“

Drake odložil zbraň a pokrčil plecami. „Hm. A čo to teda je?“

„Nuž...“ Eddie sa zamyslel. „Názov v styxčine znamená asi toto: Z jedného vzíde mnohosť. V angličtine sa žiadny taký výraz nevyskytuje, ale asi by sme mohli použiť slovo Rozmnožovanie alebo Množenie.“ Prstom prešiel po stranách obráteného trojuholníka, ktorý zdobil titulnú stranu. „Áno, je to Kniha množenia,“ vyhlásil a ukázal ju Willovi a Drakovi. „A nie je viazaná v koži zvieraťa, ale človeka. V ľudskej koži.“

„D... dobre,“ vykoktal Drake. „Predpokladám, že to hovorí samo za seba.“

Eddie knihu otvoril a opatrne obracal stránky, ktoré šuchotali ako staré lístie. „No, tu je to,“ povedal a obrátil knihu, aby Will a Drake videli ilustráciu, primitívnu tlač.

Zobrazovala telo muža na zemi, nafúknuté a znetvorené, a nad mužom sa skláňala chudá ženská tvár. Zvyšok tela tej ženy čiastočne halili tiene a nedal sa dosť dobre rozoznať.

Will prižmúril oči a študoval ilustráciu. „Akoby mala na chrbte krídla... ale asi to budú tie hmyzie končatiny, o ktorých ste hovorili.“

„Správne.“ Eddie knihu znovu zvrtol a pozrel na pedantne rozmiestnené znaky textu. „Toto je záznam o našej poslednej Fáze. Píše sa tu o tom, čo sa dialo v Rumunsku v polovici pätnásteho storočia. Bolo to počas vlády valašského kniežaťa, obávaného muža, ktorý si získal meno zabíjaním...“

Will sa mykol. „Vlad... o ňom mi rozprával môj otec. Hovoríte o Vladovi Narážačovi, však?“

„Presne tak,“ prikývol Eddie. „Folklór, ktorý sa okolo jeho osoby postupne vytvoril, inšpiroval rozličné absurdné príbehy o upíroch a tiež filmy, ktoré sú teraz očividne populárne. Skutočnosť je však iná... Ten mýtus je výsledkom našej Fázy. Viete, Vlad nám poskytol ochranu, aby sme my za to vyvraždili jeho arcinepriateľov bojarov. On dostal za úlohu nájsť pre nás bezpečné miesto, kde sa mala odohrať Fáza... a obstarať nám dosť ľudských tiel.“

„Stavím sa, že vám ich poskytol. Otec vravel, že zabil tisíce ľudí, no najskôr ich upiekol zaživa a zdral z kože a osekal im nohy a ruky,“ spomínal si Will. „Ozaj, vraj rád narážal hlavy na koly.“

„Ach, to boli len také krycie manévre, aby odviedol pozornosť od toho, čo sme robili my,“ kývol rukou Eddie. „Knieža bol v skutočnosti veľmi kultivovaný a jemný muž.“

Drake sa zase mračil. „Počkať, vyjasníme si to. Ak sa Fáza odohrala v pätnástom storočí... čo sa stalo potom? Nie sme ani mŕtvi, ani porobení, tak čo vám nevyšlo?“

„Knieža odmietol spoluprácu,“ povedal Eddie. „Biskupi ho presvedčili, že sme bezbožníci a treba nás zastaviť. A tak prikázal svojim rytierom, aby prepadli katakomby pod palácom, kde prebiehala Fáza. Naši novorodení bojovníci boli ešte v štádiu lariev alebo kukiel, takže rytieri sa nestretli s nijakým odporom, bojovníkov rozsekali a ich pozostatky spálili. Odpor kládli iba naše ženy, ale rytieri ich postupne nahnali do jednej katakomby a tam ich usmrtili.“ Eddie dodal takmer s úsmevom: „Takže dejiny by nemali Vlada zobrazovať ako ukrutného despotu, ale oslavovať ho, toho takzvaného Narážača, ako jedného zo záchrancov. Paradoxom je, že zachránil celé ľudstvo.“

Drake spojil prsty oboch rúk a uvažoval. „Chcete povedať, že Fázu zastavili úplne konvenčné bojové postupy – muži ozbrojení prostými zbraňami? S modernou výzbrojou by to teda nemal byť problém.“

„No len ak zistíte, kde sa odohráva nová Fáza, a zničíte bojovníkov, kým sa rozšíria po svete,“ odpovedal Eddie. „Takže pred štádiom kukiel alebo počas neho.“

„Prečo?“ zvýšil hlas Drake.

„Pretože aj bojovníci sa rozmnožujú. Keď vyjdú, ich počet rastie...“

„Exponenciálne,“ skočil mu do reči Drake. „Sú to muži, samce, a predsa sa vedia rozmnožovať.“ Zišla mu na um nová otázka. „A prečo sa Fáza koná práve teraz?“

„Ako som vám už hovoril, kým sa Fáza začne, musí sa stretnúť viacero faktorov, a ani naši učenci presne nevedia, ktoré to sú. Jedným z faktorov zrejme budú naše biologické hodiny. Jednoducho prišiel...“ Eddie sa zháčil, potom sa opravil: „Príde správny čas. Viem to, lebo to cítim, a cítia to aj všetci limitátori, ktorí prešli pod moje velenie.“

Kapitola 8

Kapitán Franz stál za nimi ako bábka a Rebeccy na monitore bezpečnostnej kamery pozorovali Hermione a ostatné styxky, ako postupujú pomedzi ľudí a oplodňujú ich vajcovými vakmi.

Druhá Rebecca na inom monitore zbadala pohyb pri bráne fabriky. „Prišli potraviny,“ podotkla.

„Načase. Stavím sa, že sestry sú vyhladované. Uvidíme, či to zvládnem,“ povedala prvá Rebecca a stláčala klávesy, až našla uhol pohľadu, ktorý potrebovala. „Tak, tu je to.“ Článkovaný nákladiak cúval po nákladnej rampe. Len čo zastavil, otvoril sa a eskadra novogermánskych vojakov začala rýchlo vykladať náklad do vozíkov. „Donáška do domu,“ zažartovalo dvojča. Začala si pospevovať, potom znovu našla kameru, ktorá poskytovala výhľad do dusnej haly. Pomocou páčky zaostrila na spojovacie dvere z nákladnej rampy. O necelú minútu sa dvere otvorili a dnu vošli dvaja Novogermáni s naloženým vozíkom. Za nimi stál na stráži vo vchode limitátor.

Styxky sa už hrnuli k dverám, cítili potravu.

Prvá Rebecca sa zlovoľne rozosmiala. „Toto bude super.“

Vane sa vrhla na jedného Novogermána a prekvapivou rýchlosťou ho strhla na zem. Ostatné ženy poskákali naňho a na druhého vojaka, šklbali ich telá. Vojaci boli takí otupení temným svetlom, že sa ani nebránili.

„Sľúbili sme sestrám čerstvé mäsko,“ povedala druhá Rebecca pri pohľade na jatky. „A nič čerstvejšie sa zohnať už nedá.“

Ani limitátor neušiel pozornosti lačných žien.

„Paráda!“ zvolala druhá Rebecca.

Vane pripomínala útočiaceho pavúka, pohybovala sa tak rýchlo, že na monitore z nej bolo vidieť len zahmlenú škvrnu.

Pri limitátorovi bola v zlomku sekundy, a kým si uvedomil, čo sa s ním deje, jej hmyzie nohy mu vydrapili oči. Slepo sa zatackal a pokúsil sa ju ovaliť puškou, ale Hermione mu už sedela na chrbte a zabárala mu zuby do krku.

„Ha! Tie dve sú neuveriteľné!“ chichotala sa druhá Rebecca. Vane a Hermione trhali styxa na márne kúsky a druhý limitátor v panike zatvoril dvere haly. „Vedia si vybrať dobroty.“

Nákladiak s plachtou nad korbou hrkotal korytom rieky a hladina vody konečne ustúpila, takže sa aspoň nebrodili až po členky. Potom auto skrútilo kolesá a vydriapalo sa na breh. Opäť boli na akej-takej ceste.

Chester po chvíli pocítil tlak na pleci. Stephanie si pri ňom zdriemla. Keďže ju nechcel vyrušiť, opatrne vybral baterku a zatienil ju rukou, keď sa díval na hodinky. Kým baterku vypol, lúč padol na Elliottovú, usadenú rovno oproti nemu. Bdela a pozerala naňho a Stephanie. Možno to spôsobilo svetlo baterky, ale pôsobila vážne a veľmi kriticky.

Hoci ich chránila tma, Chester cítil, že sa červená, akoby ho prichytila pri nejakom priestupku.

Najmä si nebol istý, ako má na Stephanie a jej záujem reagovať, a škrelo ho, že ten záujem vychádza z falošnej predstavy o ňom ako o lyžiarskom šampiónovi.

Okrem toho znervóznel, lebo Stephanie to brala príliš rýchlo a cítil sa ako strhávaný prúdom rieky. Vlastne netušil, čo – ak vôbec niečo – k nemu Elliottová cíti. A nemal istotu ani o svojich citoch k nej. Občas si boli blízki, ale teraz, najmä počas pobytu u Parryho, akoby medzi ňou a všetkými ostatnými vyrástla stena.

Takže Chester bol zmätený.

Uľavilo sa mu, keď auto zastalo a myknutie prebudilo Stephanie.

„Kde sme?“ zívla a vystrela sa.

„Neviem,“ zamrmlal Chester, lebo si uvedomoval, že ho zrejme stále pozoruje Elliottová.

Parry s rachotom otvoril zadnú bočnicu korby. „Všetci von,“ vyzval ich.

Chester vyskočil za plukovníkom Bismarckom a zistil, že sú v kryte z hrdzavého vlnitého plechu. Vyšiel von a zaškúlil na oblohu, kde sa pomedzi oblaky predierali ranné zore. „Zase prší,“ šomral a žmurkal, lebo kvapky mu padali do očí.

„To je Morris Minor!“ zvolal pán Rawls a Chester sa obrátil. Za nákladiakom bolo naozaj schované staromódne auto. Pripomínalo prezreté a veľmi veľké hrozno, nielen oblými tvarmi, ale aj ošumelou farbou.

„Patrí Danforthovi,“ oznámil im Parry. „Aspoňže dorazil.“

Pobrali si svoj výstroj a šli za Parrym po chodníku, ktorý z oboch strán lemoval hustý porast. Chester si všimol, že Elliottová zastala a pod pásom bergenu si šúcha plece. Vrátil sa a ustarostene sa opýtal: „Je ti niečo?“ Položil jej dlaň na predlaktie.

Mykla sa, cúvla od neho, potom mu pozrela do očí. „Stephanie je veľmi pekná. Nikdy si nespomínal, že si sa na panstve s niekým zoznámil,“ povedala.

„Ja... nezdalo sa mi to dôležité,“ habkal Chester. „A vlastne ju nepoznám.“

„Ja áno,“ odsekla Elliottová. „Je presne taká, aká som chcela byť ja. A má všetko to, čo na sebe nenávidím.“

Chester nemal predstavu, čo treba na takú tirádu odpovedať, ale Parry si všimol, že zaostávajú. „Vy dvaja, pohnite si!“ okríkol ich a ďalej pochodoval dopredu. O niekoľko minút Chester zazrel pred nimi otvorený terén.

„Tadiaľto prejdite rýchlo,“ súril ich Parry.

Vyšli do jarku, ktorý lemoval úpätie kopca. Stráň nad nimi bola pokrytá trávou a vegetáciou, ktorú spásali ovce. Vo vyšších polohách však hlinu očividne doráňali živly a trčali z nej veľké skalné megality, ktoré pripomínali pozostatky pradávneho opevnenia. Chester si všimol, že priekopa ich vedie k radu elektrických stožiarov.

Parry všetkých zvolal okolo seba, až zastali nad priekopou. „Keď prejdeme cez tento kopec, budeme nekrytí. V údolí pravdepodobne nikto nie je, ale Wilkie vás bude pre istotu posielať po jednom. Jasné?“

Všetci prikývli a Parry vyliezol hore, až ho stratili z očí. Keď prišiel rad na Chestera, Wilkie ho ťapol po chrbte a chlapec sa pustil liezť. Vietor mu dul do tváre a dážď len tak šibal, takže tých dvanásť metrov k Parrymu, prikrčenému vedľa najbližšieho elektrického stožiaru, prebehol. Chester sa priblížil a uvidel, že konštrukcie, ktoré videl pri Parrym, sú dva mohutné sivé transformátory s rozmermi dobrých šesť štvorcových metrov a pokryté rebrami chladičov. Na nich sa týčilo čosi ako predĺžené brvná futbalovej bránky. Odtiaľ sa k stožiaru vinuli káble.

Transformátory obklopoval plot z kovového pletiva a hore aj s ostnatým drôtom. Parry zaviedol Chestera cez bránu v plote dnu, aby sa mohol stretnúť so svojím otcom a náramne otrávenou Stephanie.

„To je už fakt o ničom,“ zamrmlala, keď jej z nosa odkvapla dažďová voda.

Za plotom sa ako posledný ocitol starý Wilkie a Parry pristúpil k najbližšiemu transformátoru, ktorý neprerušovane bzučal. Na transformátore stál nápis: NEBEZPEČENSTVO SMRTI. ZÁKAZ VSTUPU. VYSOKÉ NAPÄTIE ZABÍJA. Červená lebka, skrížené hnáty a kresby bleskov boli vhodným doplnkom zlovestných slov.

„Že vraj nebezpečenstvo,“ vyhlásil Parry a položil na transformátor dlaň. Čosi zapraskalo a prebehol elektrický výboj. Hoci mal Parry mokré vlasy, vstali mu dupkom. Bol by vyzeral komicky, keby si všetci nepomysleli, že je po ňom.

No jemu sa vôbec nič nestalo. „Niet sa čoho báť,“ smial sa. „Je to statická elektrina, má odplašiť zvedavcov.“ Vybral si jedno rebro na boku transformátora a stlačil páčku, ktorú tam našiel. Otvoril malý poklop.

Všetci vošli dnu a ocitli sa v klaustrofobicky malej miestnosti. Parry zažal baterku a v jej svetle naťukal do malej klávesnice nejaké cifry. Len čo skončil, nad mriežkou pri klávesnici bliklo červené svetlo. Mužský hlas zahrmel: „Prvé heslo.“

„Preboha, vieš, kto som. Naozaj musíme zakaždým absolvovať celú túto klauniádu?“ popudene sa spýtal Parry.

„Samozrejme, že musíme,“ odsekol hlas a dodal pane, ale dosť neochotne.

Parry zafučal, potom odrecitoval: „Zver hlboko v horách spí, až kým ho nezavolá kráľovstvo, a potom sa prebudí a vykoná rozkaz kráľa.“

„Potvrdené,“ vyhlásil reproduktor. „A teraz štrnáste heslo, pane. Prosím.“

Parry sa zamyslel. „V lesoch bez chodníka je slasť, opustené pobrežie skrýva extázu, je spoločnosť, do ktorej nik nezasahuje...“

„Ešte heslo osem, prosím,“ prerušil ho reproduktor.

„Všetci sme na kosť zmrznutí, čertovsky vyhladovaní a utrmácaní. Ak neotvoríš, Finch, tak sa do Komplexu prebúram,“ pohrozil Parry.

Nastalo ticho, potom čosi v paneli šťuklo a objavila sa čiarka svetla.

„Konečne!“ zvolal Parry a otvoril dvere, aby všetci prešli na rampu s hrdzavým zábradlím po oboch stranách. Zišli po nej do miestnosti s nízkym stropom.

„Toto je jediná cesta do Komplexu, ale aj z neho,“ povedal im Parry a ukázal bradou na mohutné dvere, ktoré osvetlil baterkou. „Sú pancierové,“ vysvetlil. „Tona výbušnín by ich možno narušila. Trošičku.“ Potom ukázal na strieľne v paneloch zo sivého kovu, ktoré boli zasadené do betónových stien okolo dverí. „A za nimi sú dve strážnice, kde sú stráže.“

„A čo je to vlastne za miesto?“ spýtal sa pán Rawls.

„Komplex bol základňou Operácie Strážca,“ odpovedal Parry. „Je taký tajný, že tí hore zrejme dávno zabudli, že mali zabudnúť na jeho existenciu.“

„Takže je to niečo ako ten kryt, ktorý objavil Will?“ spýtal sa Chester.

„Je to omnoho viac,“ povedal Parry. „V období pred svetovou vojnou sa šľachta, ktorá vládla tejto krajine, rozhodla, že potrebuje bezpečný azyl. Miesto, kam by v prípade invázie skryla rodinu a prenosné cennosti. A tak za vlastné peniaze postavili Komplex, ktorý teda možno pokladať za podzemný zámok pre smotánku. Neskôr, keď sa v druhej svetovej vojne kadečo pokašlalo, ministerstvo vojny Komplex zhabalo a rozšírilo jeho pôsobenie. Spravilo z neho aj veliteľstvo odboja.“

„Operácia Strážca?“ tipol si pán Rawls.

„Hej. Každé mesto na juhovýchode a každý významný región na celých Britských ostrovoch mali vlastné odbojové tímy, vopred zverbované a čakajúce na svoju chvíľu. Historici vám povedia, že ak by Nemci prešli cez prieplav, každý tím mal za úlohu otvoriť zapečatenú obálku s rozkazmi a do bodky ich splniť.“

Parry pozrel na plukovníka Bismarcka, ktorý iba prikývol. „Historici však nevedia, že tieto tímy neboli úplne autonómne. Ich hlavné iniciatívy mali byť riadené z taktickej miestnosti tu v Komplexe, známej aj ako Centrála. Miestnosť je stále tu a zostalo jej aj meno.“

„A na čo sa teraz Komplex využíva?“ spýtal sa pán Rawls.

„Udržiavajú ho v chode pre prípad, že by sa v budúcnosti zišiel,“ odvetil Parry. „Odhadujem, že ten čas práve nastáva.“

Prestal hovoriť, pretože všetci začuli rinčanie. Akoby vychádzalo spoza pancierových dverí, hoci sa to nedalo určiť s istotou, keďže znelo z diaľky. Zvuk sa ozval znovu, ale hlasnejšie, a ešte niekoľkokrát sa zopakoval.

Veľké dvere sa pred nimi pomaly a s vrzgotom otvorili. Chester a plukovník Bismarck zasvietili baterkami do štvorcovej krémovej chodby so zelenou dlážkou. Lenže lúče neprenikli veľmi ďaleko a za nimi bola hrozivá tma.

Potom sa v diaľke zjavili svetlá.

„Aká je dlhá?“ spýtal sa Chester.

Parry neodpovedal, ale zažali sa ďalšie rady neónových svetiel, postupne sa približovali.

Z neosvetlenej časti chodby k nim doľahol hrmot.

„A to je čo?“ ozval sa pán Rawls a poplašene cúvol.

„Posledný Rytier ochranca,“ zasmial sa Parry.

Svetlá vošli do miestnosti, kde ich všetci očakávali.

V tom istom okamihu sa pred nimi objavil starec na skútri pre invalidov, v šmyku zabrzdil, až na linoleu zapišťali gumy.

Stephanie sa zachichotala.

Za ním sa hnal kŕdeľ mačiek rozličnej farby a veku, všetky odušu naťahovali laby, aby ho dohonili.

„To je seržant Finch,“ povedal Parry a srdečne potriasol starcovi rukou. Seržantova hnedá baretka mu bola priveľká, akoby sa vekom scvrkol, a padala mu na huňaté biele obočie. Na sebe mal kaki sveter a vzadu na skútri sa hojdali uviazané barly.

„Rád vás opäť vidím, pán veliteľ,“ usmial sa starý vojak. „Prepáčte, že nevstanem, ale nohy ma už nenesú ako kedysi.“

„To sme na tom rovnako,“ riekol Parry a zdvihol paličku.

Seržant Finch pozrel dole na mačku, ktorá sa usalašila medzi jeho nohami na skútri. „A prepáčte tie formality pri vstupe. Viete, protokol je protokol.“

„Pravdaže,“ prikyvoval Parry.

Seržant Finch si obzeral prítomných. Chvíľu sa pohľadom zdržal pri Colly, ktorá opatrne vystúpila spoza pani Burrowsovej a oňuchala jednu z tých smelších mačiek. „Dúfam, že to nie je pes, pane? Tu dolu nemôžem mať psa. Viete, moje mač...“

„Netrápte sa, je to tiež mačka. Len obrovská,“ ozvala sa pani Burrowsová.

Bol to zvláštny pohľad, ako sa Colly týčila nad ostatnými mačkami, no ony podľa pachu rozoznali, že patrí k nim, a prekonávali obavy. Už sa rojili okolo nej, obtierali sa jej o nohy a mraučali.

„Čo už dnes nevymyslia!“ krútil hlavou seržant Finch. „Netušil som, že na svete sa dnes chovajú také mačky!“ Znovu pokrútil hlavou a sklonil sa zo skútra, aby z vaku pripnutého k riadidlám vytiahol písacie podložky a zopár lacných guľôčkových pier. „Poďme však pekne po poriadku. Toto mi všetci trojmo podpíšete, až potom vás môžem pustiť ďalej.“

Parry vystrúhal grimasu. „Ach, už som zabudol na papierovačky.“

„A čo to vlastne je?“ spýtal sa pán Rawls, keď si prezrel formulár na podložke.

Seržant Finch zakýval prstom. „Nie, pane, nemôžete to čítať. Nemáte to povolené. Je to ZUT, zákon o úradnom tajomstve,“ vysvetľoval.

„Čo nepoviete!“ vybuchol pán Rawls. „Ak to nemôžem čítať, ako viem, k čomu sa podpisom zaväzujem?“

„Neviete to,“ usmial sa Parry. „Je to tajomstvo, ktoré si môžete prečítať, až keď ho podpíšete.“

„Bláznovstvá,“ zamrmlal pán Rawls, načmáral podpis, potom pozrel na druhý exemplár.

Keď všetci podpísali papiere, ako seržant požadoval – ešte aj pani Burrowsová, ktorej museli miesto na podpis presne ukázať -, všetci sa za ním vybrali po chodbe. Bola niekoľko sto metrov dlhá a lemovaná policami plnými otlčených kovových heliem, starých plynových masiek, bicyklov, ktoré asi pochádzali zo štyridsiatych rokov dvadsiateho storočia, a rovnako zastaraných vysielačiek v plátenných puzdrách.

Seržant Finch cestou aktivoval tlačidlami na riadidlách svojho skútra dvere, ktoré predeľovali chodbu. Pri stlačení každého očíslovaného červeného gombíka sa za nimi s rinčaním zavreli kovové platne a odrezali im cestu späť. Presne také rinčanie počuli na začiatku.

„Takže Danforth je už tu?“ spýtal sa Parry.

„Áno, profesor je v Centrále, pane,“ pritakal seržant. „Pripája tie svoje hračičky.“

Parry prikývol. „Mali by sme tam nazrieť, ako sa mu darí.“

„Rozkaz, pane,“ odvetil seržant Finch a pneumatiky jeho skútra zapišťali na linoleu, keď na mierne stúpajúcom úseku chodby pridal rýchlosť. Colly sa rýchlo prepracovala do čela ľudského pelotónu a mačky sa valili ako črieda za ňou. Vyžla vyzerala tak veselo, ako už dávnejšie nie, ale zrejme preto, lebo sa na ňu driapalo hravé mačiatko s vytasenými pazúrikmi.

Danforth sotva zdvihol pohľad, keď vošli do Centrály. Oči mal prilepené na obrazovku svojho notebooku. „Toto si musíte pozrieť,“ zamrmlal. „Je to hlavná správa na všetkých amerických kanáloch.“

Os bola kruhová a dosť veľká miestnosť, uprostred ktorej stálo päť radov dlhých stolov so starými telefónmi a dubovými kontrolnými panelmi plnými ciferníkov. Na jednej strane Centrály siahali od stropu po dlážku plexisklové panely s čiernymi obrysmi mapy Britských ostrovov. Chester sa pristavil pri jednej mape, ktorá zobrazovala juh Anglicka, kanál La Manche a časť francúzskeho pobrežia.

Danforth bol vpredu a z panelu na stene vedľa neho trčalo klbko prepletených káblov. Káble sa mykali, pretože za notebookom pracoval s akýmsi zariadením. „Keby som tak túto rárohu nejako donútil fungovať,“ zamrmlal a mávol rukou k veľkej obrazovke na stene nad ním, „všetci by sme to videli farebne.“

Obrazovku odrazu zaplavili rýchlo sa pohybujúce lomené čiary. „Aha, už to takmer bolo,“ povedal Danforth, keď sa zo šumu vylúpol obraz postavy, ale potom znovu zmizol. Danforth zmenil nastavenie na notebooku a oznámil: „Ešte trošku naladíme a... čáry-máry fuk!“

„CNN?“ opýtal sa Parry, keď zamračene pozrel na obrazovku, kde bolo vidieť moderátora za stolom. Zvuk však stále nešiel. „Toto sme akože mali vidieť?“

„Áno,“ povedal Danforth. „Ide to na všetkých spravodajských kanáloch po celej Amerike. CNN, Fox, ABC, stačí si vybrať.“

Seržant Finch s otvorenými ústami zízal na obraz. „Toto je telka? Páni, tu dolu som telku ešte nikdy nemal.“

„Celý elektrický stožiar nad nami bol navrhnutý ako silná anténa na príjem rádiového signálu, ale sú tam utajené aj satelitné taniere. Napojil som sa na signál jedného z nich,“ vysvetľoval Danforth. „A s trochou bláznivej vynaliezavosti... by sme napokon... mali mať aj zvuk.“ Z reproduktorov v stenách sa ozval neskutočný jakot, ktorý driapal uši. Bol to výsledok ďalšieho ťukania do notebooku.

Všetci sa zhromaždili pred veľkou obrazovkou, len pani Burrowsová kľačala vedľa Colly a odháňala od nej príliš rozbujdošené mača.

Moderátor sa tváril vážne. „Až teraz ministerstvo domácej bezpečnosti zverejňuje podrobnosti o explózii, ktorá včera podvečer zabila troch členov Senátu a štyroch ďalších ľudí pred vládnou budovou na Capitol Hille. Spočiatku sa hovorilo, že výbuchy spôsobila nálož v aute.“

Nasledovali zábery na amerických vojakov pri barikáde na ceste. Kamera zabrala zblízka niekoľko vyhorených áut, okolo ktorých sa pohybovali ľudia v bielych forenzných kombinézach.

„Už sa však zistilo, že je to inak. Zábery bezpečnostných kamier ukázali, že výbušné zariadenie mal na sebe muž v strednom veku, ktorý pravdepodobne pôsobil osamote, bez komplicov.“ Znovu sa objavil moderátor. „Ministerstvo domácej bezpečnosti túto správu oznámilo pred niekoľkými hodinami na brífingu médiám.“

Na pódiu obklopenom reportérmi v dlhej miestnosti stála žena. „Údajný atentátnik bol identifikovaný ako americký občan.“ Reportéri sa prekvapene zamrvili a začali dvíhať ruky. „Prosím, otázky až o chvíľu,“ povedala hovorkyňa a čakala, kým sa ľudia utíšia. „Ďakujem,“ pokračovala po chvíli. „Bol identifikovaný ako americký občan, ktorý posledných päť rokov žil vo Veľkej Británii a pracoval tam na televíznych dokumentoch.“

Pani Burrowsová vstala.

„Médiá dostali k dispozícii pomerne nedávnu fotografiu údajného atentátnika,“ rozprávala žena na pódiu a na obrazovke sa objavilo foto.

„Vidíte ho? Opíšete mi ho? Prosím!“ s úzkosťou v hlase sa dožadovala pani Burrowsová.

Všetci v Centrále pozreli jej smerom. Všetci okrem Parryho.

„Niečo pred štyridsiatkou, asi osemdesiat kíl, dlhšie kučeravé vlasy, brada...“ hovoril Parry.

„Ben,“ zhíkla pani Burowsová, len čo jej došlo, že je to zrejme ten americký televízny producent, s ktorým sa spriatelila v Highfielde.

Parry nemusel dokončiť opis, pretože hovorkyňa pokračovala: „Podľa záznamov o pasažieroch z Letiska Johna Fitzgeralda Kennedyho priletel Benjamin Wilbrahams z Londýna včera v skorých ranných hodinách, potom si prenajal auto a odviezol sa do Washingtonu. Hoci všetky komerčné lety z a do Veľkej Británie boli dva týždne pozastavené, Wilbrahams bol na palube jedného z mimoriadnych letov, ktorými americké vojenské letectvo prepravovalo amerických občanov späť do vlasti. Pred vstupom na palubu sa podrobil kompletnej bezpečnostnej prehliadke. Hoci v jeho batožine ani na jeho osobe nebolo odhalené žiadne výbušné zariadenie, predpokladá sa, že ho mohol mať ukryté v telovej dutine tak ako iné ľudské bomby, ľudia vyslaní z Anglicka do iných európskych krajín, ktorých bolo v posledných týždňoch, žiaľ, viac ako dosť.“

Reportéri v miestnosti stíchli.

Opäť sa ukázal moderátor v štúdiu. „Od úniku ropy na východnom pobreží sa nenávisť k Británii ešte nikdy nevystupňovala tak ako minulý rok. Po tomto incidente, počas ktorého bol jeden z našich vlastných občanov nejako prinútený na spáchanie hrôzostrašného teroristického činu na americkej pôde, protibritské nálady dosiahli nový vrchol. Pred britským veľvyslanectvom v New Yorku aj pred niekoľkými britskými konzulátmi po celej krajine sa konajú demonštrácie.“

Na obrazovke sa objavil rozzúrený dav, z ktorého ako ostne trčali transparenty.

„Stačí sa pozrieť na teroristické organizácie, ktoré do svojej krajiny vpustili. Toto sa muselo stať, bola to iba otázka času,“ povedal iný muž.

Potom akási žena spustila pokrik: „Atómovku na Britov! Atómovku na Britov!“

„No, šikovné. Styxovia zariadili, že nám bratranci spoza Atlantiku nepomôžu,“ vzdychol Danforth.

„To by stačilo,“ prikázal Parry. „Vypni to.“

Obrazovka stmavla a všetci sa obrátili k pani Burrowsovej. „Využili Bena. Určite ho ožiarili temným svetlom,“ riekla ticho, so sklonenou hlavou. „Nezaslúžil si takú smrť.“

Parry si rozpačito odkašlal. Pozrel na starého Wilkieho a prešiel k Stephanie. „Myslím, že my dvaja by sme sa mali konečne poriadne porozprávať.“

Stephanie nereagovala ako obyčajne vzrušeným jačaním, iba pokorne prikývla. Chester ju dokonca poľutoval – bolo jasné, že o vážnosti situácie sa dozvedela až teraz.

„A vás ostatných seržant Finch zavedie do vašich izieb,“ pokračoval Parry. „Aspoň pohodlie vám tu chýbať nebude – apartmány na nižšom poschodí nemajú ďaleko od päťhviezdičkového hotela.“

Kapitola 9

W ill ešte nevidel Draka takého ustarosteného, keď pozrel na Eddieho a prehovoril: „Niečo mi povedzte. Ako viete, že Fáza sa naozaj začala? Videl to niekto z vašich ľudí na vlastné oči? A kde sa koná?“

„Pravdaže sa začala, ale nevieme kde,“ odpovedal Eddie. „Pre styxa je to najsilnejší živel, s akým sa môže stretnúť... cíti to každou bunkou tela. Cítia to všetci moji muži. Už dlhšie sme to očakávali. A styxky, nech sú kdekoľvek, to zacítili dlho pred nami. Nimi to nutkanie otriasa omnoho silnejšie. Je to neodolateľné, všetko premáhajúce volanie po reprodukcii. Je to...“ Eddie sa odmlčal, akoby uvažoval, ako to najlepšie vyjadrí. „Je to ako volanie poľnice vysielané vzduchom... chemický spúšťač.“

„Feromóny,“ ozval sa Drake a ticho zalapal po dychu.

Eddie vyzeral taký zamyslený, že ho zrejme nepočul. „Fázu riadi tento spúšťač, či už to styxka chce, alebo nie. Naše ženy sa vtedy menia na niečo iné. Niečo strašné. A to, čo privedú na svet – bojovníkov –, napokon vyčistí svet od všetkého, čo nepokladá za potravu. Preč so starým svetom. “

„Aj od nás?“ spýtal sa Drake.

„Áno, každá forma života, ktorá by mohla čo i len potenciálne ohroziť styxov a ich svetovládu, bude vymazaná z povrchu zemského. Takže sezóna lovu na ľudí sa začala.“ Eddie zazrel mimo auta pohyb a všimol si, že po kmeni stromu graciózne zbehla červená veverica. Ukázal na ňu. „Tak ako kedysi dominovali medzi vevericami takéto, ale časom ich vytlačili sivé.“

„No tí bojovníci, o ktorých hovoríme, sú len hmotné bytosti. Aj keby predstavovali nejakú superverziu limitátorov, dobre vyzbrojení Pozemšťania ich hádam zastavia, nie?“ spýtal sa Drake. „Najmä ak sa zorganizujeme.“

„Nuž, ak. A to je veľké ak. Oni totiž využívajú chaos. Sami sú chaos,“ povedal Eddie. „A ak sa s nimi pustíte do boja a nejako nadobudnete prevahu, stále je tu možnosť druhého štádia.“

„To radšej nechcem počuť,“ zaúpel Drake, keď Eddie hľadal v ošúchanej knihe ďalšiu stránku. Potom knihu zdvihol.

„Dopekla, čo to je?“ zhíkol Will.

Ilustrácia zaberala celú stranu, ale bola rozdelená na tri okienka, v ktorých bola zobrazená obloha, zem a dole vodná plocha s penou a s vlnami, teda pravdepodobne more. V každom okienku boli aj záhadné tvory. Okrem smrtiacich zubov a pazúrov mali spoločné len to, že umelec sa pokúsil naznačiť ich priehľadnosť alebo polopriehľadnosť. Inak boli všetky tvory prispôsobené svojmu prostrediu: horný mal dva páry netopierích krídel, stredný tri páry nôh a ten morský mal plutvy.

„Ak všetko ostatné zlyhá, tak úspech Fázy zaručí toto,“ povedal Eddie. „Toto je naša záloha. Armagovia .“

„Armagovia?“ znepokojene zopakoval Drake.

„Armag je slovo, z ktorého vznikol známy armagedon. Názov nemá nič spoločné s miestom nejakej konečnej mystickej bitky, ako sa nazdávajú mnohé náboženstvá. NO v istom zmysle je to koniec... koniec éry ľudí na zemi,“ povedal Eddie.

„V istom zmysle?“ zopakoval Will a takmer sa rozosmial, pretože sa ho z toho, čo počúval, zmocňovala hystéria.

„Podľa našich legiend sú armagovia nekonečne prispôsobivé organizmy, ktoré sú schopné z maličkého kúska tkaniva regenerovať celé svoje telo. Ak jedného roztrháte, povstane namiesto neho celá légia. Vedecky by sa dali opísať ako celé strapce neoblastov, čo sa môžu deliť na akékoľvek konfigurácie, ktoré si v istom momente vyžaduje mašinéria genocídy.“ Eddie prudko zatvoril knihu. „Takže ak sa dostanete na koniec prvého dejstva – ktoré tvoria bojovníci –, druhé dejstvo to celé ukončí. Vladovi rytieri nevedomky zastavili armagov, pretože na popol spálili každú živú bunku, keď rozpútali v katakombách požiar.“

„Takže bojovníkov nájdeme skôr, ako sa stihnú rozliezť. A použijeme oheň,“ povedal Drake. „Spálime všetko – bojovníkov aj styxky.“

„Viem, že to asi nebudete považovať za veľmi dôležité, ale smiem sa na niečo spýtať?“ ozval sa Will.

Eddie prikývol.

„To preto majú Rebeccy takú moc nad styxmi?“

„Všetky naše ženy majú nad mužmi prevahu, ale Rebeccy pochádzajú z vládnucej rodiny.“

„Aha... a... ehm...“ začal Will, no to, čo sa chystal povedať, ho zrejme privádzalo do rozpakov.

„Pokračuj,“ vyzval ho Drake.

„No... čo to znamená pre Elliottovú?“

Eddie naňho uprel prázdny pohľad. „Čo to pre ňu znamená? Prisahám, že neviem. Samozrejme, že je to, čo Kolonisti nemilosrdne nazývajú stokárka, poločlovek a polostyx. Hybrid. Lenže ktorý genotyp u nej prevláda, to netuším. Viem len to, že ju treba izolovať, ak by sa na nej nejako prejavila Fáza. Pretože v tom prípade by ohrozila všetkých vo svojom okolí.“

Will nervózne preglgol. „Dobre,“ prikývol a oľutoval, že tú otázku vôbec vyslovil.

Sweeney strážil limitátorov, keď sa k jarku vrátil Will. Vojaci stáli na rovnakom mieste ako predtým, len pani Rawlsová sa presunula. Sedela na brehu s kolenami pod bradou.

„Takže je po porade. O čo šlo?“ spýtal sa Sweeney.

„Aj keby som vám to povedal, neuveríte,“ vzdychol Will.

Sweeney si siahol na mriežku pred uchom. „Väčšinu som aj tak počul. Šialenosti.“

„Počuli ste to?“ Will sa obzrel ponad plece, akoby odhadoval, ako ďaleko je Humvee. „A veď to je... tridsať metrov?“

„Maličkosť,“ uškrnul sa Sweeney.

Will sa obrátil a odrazu si uvedomil, že ho pozoruje osem párov limitátorských očí. Už vedel, čo vedeli aj oni. Odkašľal si. „Takže ste počuli, že Drake chce hneď odísť a že Eddieho berieme s nami. Pôjdeme jedným z tých jeho amerických tereniakov.“

Sweeney vystrčil bradu k limitátorom. „Jasné, ale čo s touto bandou?“

„Pustíme ich.“

„A čo, odrazu sme kamoši?“ spýtal sa obor.

„Asi hej,“ vzdychol Will a obrátil sa k limitátorom. „Eddie chce, aby ste šli do Londýna a tam počkali na jeho rozkazy. Máte si vziať džíp a druhý Hum...“ Pozrel na druhé vozidlo a na kapote rozoznal telo vyžly. Myseľ sa mu vyprázdnila.

„Kde si prestal?“ opýtal sa Sweeney.

„Bartleby,“ vytisol zo seba chlapec a bezmocne naňho pozrel.

Sweeney prikývol a zadíval sa na limitátorov. „Tak počúvajte, strašiaci do maku. Teraz spravíte konečne niečo slušné a tuná chlapcovo zviera pekne pochováte. Vykopete riadnu jamu, žiadne švindľovanie. Ste mu to dlžní.“ Sweeney zachytil Willov pohľad. „Okej?“

Will vďačne prikývol.

Sweeney potom palcom ukázal na pani Rawlsovú. „A čo s tou babou?“

Pani Rawlsová otvorila ústa, chcela proti tomu označeniu protestovať, no potom si to očividne rozmyslela a uspokojila sa s vražedným zagánením, ktoré vyslala smerom k Sweeneymu.

„Pani Rawlsová pôjde s nami,“ vysvetlil mu Will a šiel si do džípu po svoj bergen. Vzal aj zopár vakov, ktoré tam nechal Drake.

Po návrate vystrel Sweeney k nemu ruku. „Náklad nesiem ja,“ vyhlásil, zakvačil hrubé prsty do remeňov bergenu a vakov a strhol ich z Willa, akoby v nich neoblo nič okrem peria. „A túto štupľovku ti vrátim,“ povedal a podal mu zbraň. Hoci Sweeney už na pani Rawlsovú nemieril, Will si všimol, že počas chôdze sa pri nej usiluje byť čo najbližšie.

„Will,“ ozvala sa pani Rawlsová, „keď sme už skončili s tými chlapskými pózami, rada by som sa spýtala na moju rodinu. Nikto mi nepovedal nič o Jeffovi a Chesterovi, ale predpokladám, že sú v bezpečí. Je tak?“

„Mali by byť,“ prikývol Will. „Onedlho sa k nim pridáme.“

„Ďakujem,“ s úľavou povedala pani Rawlsová.

Len čo prišli k terénnemu Humvee, Drake vzal Sweeneymu jeden vak a prikročil k pani Rawlsovej. „Emily, buď s vami budem zaobchádzať ako s potenciálnou nepriateľkou a v tom prípade zostanú vaše možnosti pohybu obmedzené. Alebo vám môžem vystaviť potvrdenie o čistej mysli – ak vás zbavím vplyvov temného svetla. Vyberte si.“

Pani Rawlsová naklonila hlavu k Willovi a usmiala sa. „S tými chlapskými pózami som sa pomýlila. Neskončili sa.“ Potom sa obrátila k Drakovi. „Nechcem sa s rodinou stretnúť spútaná. Tak robte, čo musíte.“

Drake zalovil vo vaku a vytiahol malé zariadenie. Vyzeralo ako okuliare spojené káblom s malým valčekom.

„To vyrobil Danforth?“ spýtal sa Will.

„Áno a je to nová a zlepšená vrecková čistiareň,“ odvetil Drake. „Viem, že som to hovoril už miliónkrát, ale ten človek je génius.“

„Nepochybne,“ pritakal Sweeney. „Raz mi ponúkol generálku gebule, akoby som bol jeho starý autiak.“

„Rozhodne miniaturizoval pôvodnú čistiareň,“ podotkol Will.

Drake prikývol. „Will, najskôr potrebujem teba.“ Podržal mu valček pred tvárou.

„Mňa? A načo?“ ostražito sa spýtal Will.

„Len maj oči na stopkách a nezatváraj ich. Vyletí vtáčik.“ Stlačil gombík na valčeku a rovno do Willových zreníc vyšľahol fialový lúč svetla.

Okamžite tú farbu spoznal – bola totožná s farbou temného svetla, ale tentoraz naňho neúčinkovala. Tuho zažmúril oči, ale len kvôli ostrému svitu. „A čo teraz?“ spýtal sa.

„Cítiš niečo?“ zaujímal sa Drake. „Nevoľnosť? Závrat?“

„Nič,“ povedal Will.

„Fajn.“ Drake pustil gombík a lúč zhasol. „Tak vidíš, ty budeš náš testovací subjekt. Nečakal som žiadnu reakciu, čo dokazuje, že si čistý. Teraz vy, Emily.“ Drake jej podržal pred tvárou valček a znovu stlačil gombík.

Ostro zasyčala, akoby jej vrazili do žalúdka, a telo jej stuhlo ako doska. Sweeney ju vďaka svojim bleskovým reakciám zachránil pred pádom.

Eddie to celé so záujmom pozoroval. „Fascinujúca technológia. Predpokladám, že ste ju vyvinuli na základe mojej práce o temnom svetle,“ povedal. „No vravím vám, Drake, že Emily som nenaprogramoval.“

„Vy možno nie,“ povedal Drake. „Rozhodne však má niečo čudné v hlave. Neviem čo a nemôžem riskovať. Hoď ju na zadné sedadlo, Sparks,“ povedal Sweeneymu. „A dobre ju drž. Nechcem, aby si ublížila, až sa začne mykať.“

Pani Rawlsová bola dosť dezorientovaná, keď ju Sweeney napchal do auta. Posadil sa k nej a objal ju gigantickou labou okolo pliec. „Hotovo!“ oznámil.

Drake sa nahol cez otvorené dvere do auta, v ruke držal okuliare pripojené k Danforthovmu stroju. „Týmto koncom sa to používa,“ povedal, keď ich nasadil pani Rawlsovej na oči. „Ozaj, takmer som zabudol, nebolo by dobre, keby si zahryzla do jazyka. Má niekto vreckovku?“

„Tu máš,“ povedal Sweeney a vytiahol z bundy špinavú handru, ktorú Drake niekoľkokrát zložil.

„Otvorte ústa,“ povedal pani Rawlsovej. Poslúchla, stále otupená, a dala si vložiť látku do úst. „Uvoľnite sa, nemalo by to trvať dlho,“ dodal. Zapol ďalšie tlačidlo na valčeku a spoza okuliarov preniklo fialové svetlo.

Will sa útrpne zmraštil, keď lesom preletel hrdelný výkrik pani Rawlsovej.

Druhý strážnik si zapínal opasok, keď šuchtavým krokom vychádzal z chodby. Nešiel domov, už druhú noc strávil v jednej cele vyšetrovacieho krídla policajnej stanice, spal na hromade väzenských diek, ktoré si zhrnul na studenej dlážke. Matke a sestre ešte stále neodpustil – veď mu zabili psíka a podali mu ho na tanieri. Keď prišiel na koniec nabielo omietnutej chodby a ocitol sa na recepcii, zakýval rukami, aby si uvoľnil svaly.

„Haló!“ zakričal, lebo všetko vyzeralo opustené. „Hej? Je tu niekto?“

Nikto sa neozval, a tak druhý strážnik zdvihol odklápaciu časť stola a vošiel do dverí kancelárie prvého strážnika. „Tak tu ste,“ povedal svojmu nadriadenému, ktorý sa skláňal nad stolom s hlavou v dlaniach. „Trápi vás brucho, pane?“ súcitne sa ho opýtal.

„Nie,“ po chvíli mlčania odvetil prvý strážnik, potom sa vystrel.

Druhý strážnik sa pri pohľade na dobitú tvár mykol. Oko mal jeho veliteľ také napuchnuté, že sotva videl. „Čo sa stalo? Kto vám to urobil? Koľko ich bolo?“

„Bolo to vo väznici,“ vzdychol prvý strážnik. „Odvádzal som väzňov na noc, keď do mňa vyskočil ten odporný Mulligan.“

„Mulligan?“ spýtal sa druhý strážnik. „Bill Mulligan, ten stolár?“

Prvý strážnik zahanbene sklopil zrak. „No, vlastne jeho matka.“

„Uf, Gappy Mulliganová?“ vyletelo z druhého strážnika. „Veď tá má deväťdesiat rokov! Ako mohla...“

„Viem,“ zaúpel prvý strážnik a zakrútil hlavou, akože takú hanbu neprežije. „Stále tárala o styxoch a potom... bez varovania... sa do mňa pustila. Má svinsky silný pravý hák.“

„Gappy Mulliganová,“ opakoval druhý strážnik. Bol taký omráčený, že klesol na stoličku pred stolom. Veliteľ mu ju neponúkol, a keď si to uvedomil, zistil, že naňho zdravým okom gáni. „Prepáčte, pane... nechcel som...“

„Zostaňte sedieť,“ povedal veliteľ. „Viete, Patrick, myslím si, že sme dospeli do bodu, v ktorom sa môžeme na bontón.. viete čo.“

Druhý strážnik opäť žasol. Jeho veliteľ ho nikdy... nikdy neoslovil krstným menom. Veď už aj jeho vlastná rodina ho oslovovala hodnosťou, pretože to vyžadovali zákony Kolónie.

„Ja... ja...“ vykoktal.

„Nebuďte škrobený, Patrick,“ vyhlásil prvý strážnik, vytiahol zo zásuvky stola fajku a otvoril si vrecko s tabakom. Na stanici bol absolútny zákaz fajčenia. „Uvedomme si to. Polovica Kolónie sa pomaly, ale určite vyhladuje doma na smrť, kým tá druhá je sám Boh vie kde,“ vykladal prvý strážnik a napchával si fajku. „A tá polovica, ktorá hladuje, sa napokon asi vyzabíja, lebo ľudia budú bojovať o všetky zvyšky, ktoré poberú pri rabovačkách zo skladov a...“

Prvý strážnik si zapálil ocieľkou a pokračoval: „Nuž a ja a vy sa ocitneme uprostred tej hrôzy. Nejaká bezzubá baba – ako Mulliganová – nás dobije na smrť kabelkou pre kus solenej žabaciny.“ Potiahol si z fajky. „Patrick, najväčšia psina je, že nik okrem nás tu už nezostal. My sme tá tenká modrá čiara, čo oddeľuje tento svet od absolútneho prívalu anarchie. Sme medzi dvoma mlynskými kameňmi.“ Stoicky pokrútil hlavou. „Nuž, nevyzerá to pre nás dobre, kamarát. Veru nie.“

Druhý strážnik počúval len napoly, lebo sa usiloval rozpamätať, ako sa veliteľ volá, ale nič mu nezišlo na um. Potom ho zaujalo čosi, čo prvý strážnik povedal. „Pane, a čo tí ľudia, ktorí zmizli? Došlo k nejakému incidentu?“

Tak ako ostatní Kolonisti, aj druhý strážnik kadečo začul, ale veril, že sú to klebety a že ľudia sa nachádzajú niekde v rastúcom gete v Severnej jaskyni.

Prvý strážnik zažmurkal, lebo ho v zdravom oku zaštípal dym, potom nahmatal pri lakti zvitok so správou a posunul ho po stole. „Piaty strážnik počas vášho odpočinku podal hlásenie. Už sme neraz dostali nepodložené správy o nezvestných občanoch, no toto je niečo iné. Zmizol jeden z nás. Už dvadsaťštyri hodín nik nevidel tretieho strážnika.“

„Veď... on slúžil na severe, nie?“ krútil hlavou druhý strážnik a mal na mysli vidiecku časť Kolónie. „Len nedávno som ho zazrel. Nie je teraz práve tam?“

„Ráno sa nehlásil do služby,“ povedal veliteľ. „Ani nebol doma. Vraj sa v noci na severe niečo zomlelo a nech to bolo čokoľvek, odhadujem, že ho to zachytilo. Pozrite si tento styxský výnos,“ ukázal fajkou na zvitok. „Zakázali nám tam chodiť.“

„Na sever?“ krútil hlavou druhý strážnik. „Prečo? Veď sme policajti.“

Prvý strážnik prikývol. „Mimoriadne neortodoxné, čo poviete?“

Druhý strážnik si prečítal zvitok. „Pre všetko na svete, prečo by styxovia zakázali vstup na nejaké územie aj nám?“ Vyskočil, náhle pobúrený. „Idem tam a obzriem si situáciu na vlastné oči,“ impulzívne rozhodol.

„Žeby?“ Prvý strážnik pobavene nadvihol obočie. Silný tabak mu konečne upokojil nervy. „Tak to ste statočnejší než ja, Patrick.“

Keď sa druhý strážnik blížil k Bráne veľkej lebky, nik ho nelegitimoval, ale to neznamenalo, že ho styxovia nepozorujú. Prešiel bránou a o dvadsať minút bol nad svahom, ktorý klesal k Južnej jaskyni, kde rozoznával ulice a domy. V ušiach mu znel hrmot vetracích staníc, hlasnejší než inokedy, akoby to bol jediný zvuk v celučkom meste.

Dokonca aj keď zišiel do zastavanej oblasti, zostal mu pocit, že je posledným človekom v Kolónii. O tomto čase dopoludnia sa tu bežne pohybovali obyvatelia, chodili do práce, otvárali obchody, ale teraz sa ulice načisto vyprázdnili.

Hoci sa s matkou a sestrou prestal rozprávať, nedalo mu a zastavil sa najskôr doma. Dvere domu boli zamknuté a ako ich skúšal odomknúť, kľúč mu vypadol z ruky a zarinčal na schodoch. Zohol sa, zdvihol ho a znovu sa vystrel. Vtedy si uvedomil, že ho obklopuje prízračné ticho.

Okná na radovkách oproti boli zakryté závesmi, tmavé a nepriateľské, akoby naňho gánili desiatky čiernych očí. Nedávno bola ulica plná Novogermánov, ale tých už styxovia odpratali na Povrch. Celé týždne počúval, ako mobilizujú novogermánske jednotky, hocikedy aj uprostred noci. Dupot vojakov znel absolútne jednohlasne. No hoci boli Novogermáni preč, rodinám Kolonistov nik nepovolil návrat domov. Druhému strážnikovi zišlo na um, či sa vôbec niekedy vrátia a či tá ulica bude ako predtým. Najmä ak sa v Severnej jaskyni stalo niečo nepekné.

Napokon sa dostal dnu. Najskôr išiel do kuchyne, a keď tam matku ani sestru nenašiel, nazrel do obývačky a potom do horných spální. Postele našiel rozhádzané.

Samozrejme, Eliza možno vzala matku von, no druhý strážnik si nevedel predstaviť, kam by o takomto čase šli. Pokúšal sa nemyslieť na najhoršie – že sa objavili styxovia – a zišiel po schodoch na prízemie. Zastal v chodbe a vtedy začul zvuk, ktorý mohol vyjsť len z prázdnej kuchyne. Okamžite sa vrhol do obývačky po Willov rýľ. Ak sú v dome zlodeji, tak ich vytlčie, že si to nedajú za klobúk.

Druhý strážnik prešiel po prstoch do kuchyne a natŕčal uši. Zvuk sa zopakoval. Prešiel na opačný koniec kuchyne a pomaly otvoril dvere malej predsiene. Cez ňu sa prikradol k druhým dverám, ktoré viedli do skladu uhlia. Pritisol ucho k dverám a už si bol istý, že počuje škrabot. Možno je to potkan.

No potom začul ešte čosi – šepot.

Dvojnohé potkany, opravil sa v duchu.

Nemo napočítal do troch, rázne otvoril dvere a s rykom vtrhol dnu.

Niekto sa pohol. V tieni. Uvidel bielka očí.

Zdvihol rýľ, chcel sa zahnať.

„BOŽÍÍÍČKÚÚÚÚ!“ zavyla jeho matka a rukami si zakryla tvár.

Eliza zjačala.

„Čo?“ zhíkol druhý strážnik. Neveril vlastným očiam.

Matka aj sestra boli v nočných košeliach, ale ako sa krčili v opačnom kúte, celkom sa začiernili od uhoľného prachu.

„Preboha, čo tu robíte?“ vyletelo z druhého strážnika, ktorému v tele stále koloval adrenalín.

Matka sa rozplakala.

„Mysleli sme... že sú tu styxovia... že po nás prišli...“ vytisla zo seba Eliza.

Obe sa chveli, keď ich viedol späť do kuchyne a posadil ich na stoličky. Zhrozene si ich obzeral, ich zafúľané tváre a nočné košele, potom pozrel na dlážku a čierne stopy, ktoré tam zanechali ich bosé chodidlá. Tie dlaždičky stará pani inokedy udržiavala v takej čistote, že by sa z nich dalo jesť.

Odrazu ho prešiel hnev za to, že uvarili jeho psíka. No iba hnev na tie dve. Ď alej sa zlostil na toho, kto spôsobil najnovšie podivnosti v Kolónii. Všetko sa tu rozpadalo. A tento kedysi lojálny Kolonista, tento pilier spravodlivosti a poriadku, presne vedel, kto je na vine.

„Musí to prestať,“ zasyčal. „Treba styxov zastaviť.“

Uložil matku a sestru do postelí, potom vyrazil smerom k Severnej jaskyni. Prechádzal opustenými ulicami a nevidel ani živú dušu. Ani len temným svetlom otupených Novogermánov. Niektoré ulice silno páchli splaškami. Po zrušení pravidelných služieb už nik neschádzal pod mesto, aby zabezpečil plynulý tok v stokách. Hlavné odtoky sa určite upchali a celý systém sa rúca.

„K čomu sme to dospeli?“ mrmlal si druhý strážnik, keď tu odrazu zastal. V ústí chodby, ktorou sa dalo prejsť do Severnej jaskyne, bol, ako inak, natiahnutý hrubý povraz s oficiálnym zákazom vstupu. Vietor kyvkal tabuľkou s čiernymi okrajmi a druhý strážnik sa na ňu chvíľu díval. Potom prekročil povraz a bol vnútri.

Len čo sa ocitol v jaskyni, nevidel žiadne svetelné gule na stojanoch – asi ich odniesli, tak použil policajný lampáš. Po oboch stranách hlavnej cesty boli len prázdne plochy. Žiadne geto, žiadne chatrče, ani stopy po prítomnosti obyvateľov.

Druhý strážnik mal dojem, že niečo zazrel. Pohyb. Zmeravel, obával sa najhoršieho – že narazil na limitátora. Keď sa nik nevynoril, kráčal ďalej.

O niečo ďalej znovu zastal a zasvietil lampášom pred seba.

„Bože!“ zhíkol.

Zo zeme sa čosi zdvihlo, čierne a beztvaré. Druhý strážnik si bol istý, že ho zradilo šťastie a tentoraz je to limitátor.

Plieskajúce krídla mu však oznámili, že sa mýli. Vyrušil malý kŕdeľ vtákov, ktoré čosi zobali zo zeme. Boli to škaredé zdochlináre, s vycivenými telami a riedkym čiernym perím, pripomínali poloskapaté vrabce. Bez jediného škreku, len za trepotu krídel, vzlietli a vrátili sa do hniezd vysoko pod stropom.

Druhý strážnik sa chytil za hrudník a sťažka oddychoval, spamätával sa zo šoku. Potom začal rýchlo skúmať miesto, kde predtým stáli biedne domce. Čudné, keď tu bol naposledy, skúmal tri telá a pozoroval ho tretí strážnik osobne. Teraz to však bolo iné – nenachádzal jedinú stopu, čo by mu pomohla.

„Beznádejné,“ vzdychol a frustrovane kopol do hliny. Potom zmeravel. Vyzeralo to, akoby niekto prehrabal pôdu. Pod povrchom boli nezvyčajné nánosy. Tmavšia hmota, takmer čierna, sa miešala s hlinou. A nemala nič spoločné s vtákmi či s pestovanými hubami. Kľakol si, vzal medzi prsty tú zvláštnu matériu, a ovoňal ju.

„Popol,“ zamrmlal. „Spálené drevo.“

Nech to tu už čistil ktokoľvek, mesto dokonale vypálil. A spravil to dôkladne, ako to vedia iba styxovia.

Druhý strážnik vstal a zakrúžil okolo seba lampášom.

„No čo sa stalo s ľuďmi?“

Stále tak trochu očakával praskot výstrelu a ostrú bolesť v krku, keď ho nejaký limitátor popraví za porušenie styxského výnosu. Zrejme tu však neboli ani len tí príšerní vojaci.

ďalej prečesával oblasť, po centimetroch kontroloval pôdu. Nachádzal črepy z keramiky a skla, potom našiel aj nábojnicu z pušky. Páchla pušným prachom, takže ju vystrelili nedávno. No obyvateľov tejto štvrte nemohli spáliť v ich chajdách. Tomu odmietal uveriť. A ak ich styxovia odviedli, tak kam?

V lúči svetla sa čosi zajagalo a on okamžite vedel, čo to je, ešte kým sa po ten predmet zohol. Bol to mosadzný gombík s motívom prekríženého rýľa a krompáča. Tristo rokov starý erb zakladateľov Kolónie. Gombík mohol pochádzať len z jediného miesta.

Z policajtovej tuniky.

Presnejšie, z tuniky tretieho strážnika.

Zovrel gombík v ruke a vrátil sa na hlavnú cestu. Zrýchľoval, až mu postupne došlo, čo musí urobiť. Prešiel Južnou jaskyňou, vrátil sa pod svah, z ktorého pred niekoľkými hodinami zostúpil. Vyšiel hore, minul vetracie stanice, a tam prudko zastal.

Obzrel sa, či ho niekto nesleduje, a dal si pozor, aby nikto nebol ani v tuneli pred ním. Potom skočil do tmavej bočnej chodby. Po nejakých desiatich metroch vyústila do menšej jaskyne. V jej strede bola drevená ohrada a skaly v nej boli vystlaté slamou. Hoci druhý strážnik cítil pach ošípaných, už dávno tu žiadne neboli – padli za obeť hladu novogermánskej armády.

Lenže druhý strážnik neprišiel kvôli ošípaným.

Na opačnej strane našiel miesto, kde boli dvere, ktoré výbušninou otvorili Drake a Chester. Odvtedy ich zahádzali kusmi skál a zrejme aj tunel z labyrintu na druhej strane sa zosypal, aby cezeň už nikdy nikto neprešiel do Kolónie.

Druhý strážnik odpočítal vlastné kroky doľava popri stene, potom zastal a zasvietil na zem. Našiel tú priehlbinu, plnú úlomkov skál, a začal v nej – čo najtichšie – kopať.

Vtedy našiel to, čo hľadal. Bola to čierna škatuľka veľkosti balíčka kariet, z ktorej trčala anténa z drôtu.

Drake povedal, že to má byť jeho posledná možnosť, ak by niekedy potreboval pomoc. Má zavolať a on – Drake – sa vynasnaží prísť.

Druhý strážnik na to vtedy takmer nemyslel. Po explózii, ktorá zdemolovala polovicu laboratórií, museli Drake a Chester čo najrýchlejšie zmiznúť aj s pani Burrowsovou z Kolónie. A druhý strážnik sa staral skôr o to, ako presvedčí styxov, že je nevinný.

Vedel, že to zariadenie mal hlásiť a oni by ho odstránili. Lenže ako by vysvetlil, že o ňom vie? A tak sa rozhodol, že naň jednoducho zabudne.

Až doteraz.

Prezrel si ligotavý obal. Vyzeralo to takmer ako majáky, ktoré Drake odovzdal Willovi, aby si označil cestu do vnútorného sveta, ale predsa to bolo iné. Vydávalo to rádiový signál, ktorý prechádzal cez zemskú kôru, ale na celkom inej vlnovej dĺžke.

Druhý strážnik stuhnutými prstami nahmatal mikrospínač na boku a posunul ho do polohy Zapnuté . Potom vrátil maják do priehlbiny a dal si záležať, aby ho dobre pozakrýval.

Nevedel, či a kedy Drake signál zachytí, ale kde inde mal hľadať pomoc? Maják bol ako správa hodená do mora vo fľaši s nádejou, že ju niekto nájde – a že ho zachránia.

Že zachránia celú Kolóniu.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .