PODZEMIE

Súboj v Podzemí

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Podzemie – Stratený svet v Podzemí

Podzemie – Hlbšie v Podzemí

Podzemie – Voľný pád v Podzemí

Roderick Gordon, Brian Williams

Podzemie – Súboj v Podzemí – e-kniha

Copyright © Fragment 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Kapitola 5

Drake otvoril oči, skotúľal sa z postele a v okamihu bol na nohách.

Nachádzal sa v neznámej tmavej miestnosti. Hoci si zvykol, že sa každé ráno budí inde, za svet si nespomínal, ako sa dostal sem. Vzduch bol chladný a čistý, zunela tam klimatizácia.

Pritisol si dlaň k boľavej hlave a zatackal sa späť k posteli. Až teraz si uvedomil, že je oblečený, no nemá topánky ani ponožky. A pod nohami cítil čosi, čo podozrivo pripomínalo luxusný hrubý koberec.

„Kristepane, kde to som?“

Rozhodne to nemohla byť nijaká z tých opustených budov, kde zvyčajne spával.

Hmatkajúc okolo prešiel popri posteli a narazil do nočného stolíka, až na zem spadla lampa. Kľakol si, našiel ju a našmátral aj vypínač. Do tváre mu zažiarilo svetlo a on zastonal.

Willa a Elliottovú by jeho výzor prekvapil – už nepripomínal muža, ktorého poznali. Tvár s týždňovou bradou mal opuchnutú a pod unavenými očami sa mu černeli kruhy. Zvyčajne nakrátko pristrihnuté vlasy mu narástli a na tej strane, kde ležal, ich mal pricapené k hlave.

S lampou v ruke našiel kraj postele a sadol si naň. Jazykom si prešiel po vyschnutých perách a zacítil alkohol.

„Vodka?“ zachripel a naplo ho. „Čo som to stváral?“ odpovedal si ďalšou otázkou a pokúšal sa poskladať v hlave spomienky na večer. Nejasne sa rozpamätal, že vošiel do nejakého baru, zrejme v Sohu, ktorý mal v úmysle totálne vybieliť. Znelo to logicky, pretože mu stále dunelo v hlave.

No bolesť nebola ničím v porovnaní s prázdnotou v duši a v živote.

Prvý raz po dlhom čase nevedel, čo ďalej. Nemal smer, plán, nič. Pred rokmi ho prijala tajná organizácia, ktorá bojovala proti styxom, čo striehli pod Londýnom v podzemnom meste nazvanom Kolónia. Lenže vplyv styxov siahal za jej hranice a ich zákerné plány prenikli až na Povrch, ako keď sa pôdou šíri jedovatá huba. Styxovia už celé stáročia plánovali zvrhnúť pozemské usporiadanie a oslabiť ho natoľko, aby v ňom mohli jedného dňa vládnuť.

Posledný boj Draka proti nim sa skončil tvrdou porážkou. Predstieral, že má pri sebe ampulku s ich smrtiacim vírusom Domínium, aby vylákal a zajal najvýznamnejšieho styxa. Odovzdanie vírusu malo prebehnúť v parku v Highfielde s pomocou Willovej matky, pani Burrowsovej. Styxovia sa však nedali oklamať a zase boli o krok vpredu. Draka, jeho pobočníka Šagréna a ostatných najatých chlapov odrovnali podzvukovou zbraňou.

Drake pochyboval, že to niekto z nich prežil – styxovia boli brutálni a bez milosti sa porátali s každým vzbúrencom. Stratili aj pani Burrowsovú, pravdepodobne bola už mŕtva. Pokiaľ Drake vedel, ten debakel prežil iba on – a zachránila ho pomoc z tej najnečakanejšej strany.

„Piť… musím sa napiť…“ mrmlal a zaháňal dotieravé myšlienky. Mal pocit, že si nezaslúži žiť. Cítil zodpovednosť za stratu toľkých ľudí, bolo toho naňho priveľa. Teraz vrátil lampu na stolík a dovliekol sa v neznámej izbe k oknu.

„Dopekla, čo to má znamenať?“ zvolal, len čo otvoril žalúzie. Pošúchal si oči, keď mu denné svetlo ešte vystupňovalo bolesť hlavy. Díval sa pred seba a ničomu nerozumel. Z výšky troch či štyroch poschodí videl pás Temže a v diaľke sa slnko opieralo o Canary Wharf.

Zvrtol sa a rozhliadol sa po priestrannej miestnosti. Šarlátové steny zdobili pozlátené rámy, v ktorých Drake rozoznal staré vojenské rytiny, najmä s motívmi z Krymskej vojny. Okrem širokej postele tam stál písací stôl a šatník, všetko z tmavého dreva, možno z mahagónu. Pripadal si ako v hoteli – a poriadne drahom.

„Tuším som zomrel a dostal sa do Hiltonu,“ zašomral si popod nos. Zišlo mu na um, či niekde v rohu nenájde minibar. Potreboval sa znovu omámiť alkoholom, aby umlčal výčitky svedomia, že sklamal toľkých ľudí. Pozrel na zatvorené dvere, no nešiel k nim, len sa otočil k oknu a oprel si čelo o chladné sklo. Vzdychol, červenými očami sledoval policajný motorový čln na rieke – zrejme mieril k Towerskému mostu.

Ktosi zaklopal na dvere.

Drake sa vystrel.

Dvere sa otvorili a objavil sa jeho záchranca z highfieldskeho parku s pohárom v ruke. Vtedy Drakovi povedal, že je bývalý limitátor, jeden z vojakov elitného styxského regimentu, ktorý sa preslávil bezhraničnou brutalitou.

Bolo zvláštne vidieť jedného z týchto chudých, šľachovitých a nepochybne surových zabijakov v inom kontexte – a najmä v sivom károvanom športovom saku, flanelových nohaviciach a hnedých kožených poltopánkach. Drakovi sa dokonca podarilo usmiať. „Aha, môj osobný styx,“ zažartoval a kývol rukou. „Fajn izbička.“

Limitátor prehovoril nosovým hlasom, pomerne upäto a staromódne: „Áno, v Londýne mám viacero príbytkov, no najradšej sa zdržiavam tu.“

Drake znovu pozrel na okno. „Stavím sa, že nie odvšadiaľ je takýto výhľad.“ Na chvíľu zmĺkol, potom sa zase zadíval na limitátora. „Takže takto som sa sem dostal. Včera ste ma vytiahli z baru. Čo si myslíte, že ste môj strážny anjel?“ Limitátor neodpovedal, len podal pohár Drakovi a ten si k nemu privoňal. „Pomarančová šťava,“ ofrkol si, potom prehltol aspoň glg. „Dobrá,“ prehodil, keď tekutina dorazila k jeho otupeným chuťovým pohárikom.

„Hlavne čerstvá,“ prikývol limitátor.

Drake si šúchal koreň nosa a triedil si myšlienky. „Máte pocit, že ste mi zaviazaný, lebo som sa postaral o Elliottovú. Lenže už sme si kvit. Zachránili ste mi kožu v parku a to stačí.“

Limitátor prikývol. „Isteže, za pomoc dcére som vám vďačný. Sama by tam nebola dlho prežila. Hlbiny sú nebezpečné, to viem asi najlepšie,“ doložil, keď si sadal na koniec postele. „No…“ odmlčal sa.

„No čo?“ Drake už strácal trpezlivosť, lebo bolesť hlavy nepoľavovala.

„Ak sa nedáte dohromady, Drake, dostanú vás moji ľudia. A potom vás neutralizujú,“ povedal limitátor akoby nič, len na zdôraznenie vypol lampu.

Drake si nervózne odkašľal. „Nebojte sa, zvyčajne sa neopíjam až tak ako včera. To bola jednorazovka.“

„V poslednom čase ste takých jednorazoviek stihli dosť,“ vyčítal mu limitátor. „Viete, že keď vám už barman odmietol naliať, osopili ste sa naňho? Nahlas ste mu nadávali do styxov. Pred hosťami.“

Drake sa rozpačito zaškľabil, ale vzápätí vybuchol: „Je moja vec, čo robím vo voľnom čase. Ak náhodou chcem…“ stíchol, lebo mu došlo, že tomuto tu sa nemusí spovedať. „A čo vás vlastne do toho? Ja to nechápem.“

„Ide o Elliottovú. Vraveli ste, že je v Prieduchu. Musíte mi ju pomôcť dostať naspäť a ja pomôžem zase vám. Mám pocit, že pomoc sa vám zíde.“

Drake sa zadíval na tvár s prepadnutými lícami. Pozrel do čiernych očí. Bola to tvár nepriateľa, proti ktorému toľko rokov bojoval, a teraz s ním popíja pomarančovú šťavu? Ba čo viac, ten chlap ho žiada o pomoc. Tak to je fakt dobré.

Neveselo sa zasmial. „Hej? A prečo by som vám mal veriť? Môže to byť ďalšia styxská pasca. Využijete ma a zožeriete.“ Drake pokrútil hlavou. „To som už zažil.“

„Nie, vravím vám, že na tom, čo teraz robia, sa nezúčastňujem. Aby som sa ich zbavil, fingoval som vlastnú smrť.“

„Super. Odpočívajte v pokoji,“ sarkasticky odsekol Drake. „Zbavili ste sa bandy vraždiacich megalomanov. Prepáčte, ale ak mi aj náhodou neklamete, čo to dokazuje? Že ste zradca a nemožno vám veriť?“

„Nie, dôkazom je Elliottová,“ odvetil limitátor chladným hlasom, ktorý naznačoval, že Drake ho konečne naštval. „Keď som s Kolonistkou splodil dieťa, bol som nežiaduci. V očiach vlastných ľudí som bol už vtedy mŕtvy.“

„Ako to?“

„Pokiaľ siaha písaná história, naše rasy sa držali od seba. Ešte pred érou Rímskej ríše sme vedeli preniknúť do vládnucej vrstvy a ovplyvniť udalosti vo svoj prospech,“ vysvetľoval limitátor a strčil si ruky do vreciek saka. Možno kedysi patril k vraždiacej elite, no teraz pripomínal skôr profesora, ktorý debatuje o najnovšom výskume.

„Možno to neviete, no nie vždy sme sa ukrývali na miestach, akým je dnes Kolónia. V rozličných obdobiach sme žili na všetkých kontinentoch, no nikdy sme sa nezdružili, aby sme neboli nápadní – nevytvorili sme getá –, lebo by nás mohli identifikovať a prenasledovať. Kým sme sa ukrývali pod lampou, kde býva najväčšia tma, zákon nám zakazoval miešať sa s ľuďmi a hlavne s nimi plodiť deti. Ako káže Kniha zániku, čistota je svätá.“

„Čo tým chcete povedať?“ skočil mu do reči Drake.

„Kríženie rás má za následok to, čo nazývame riedenie – stierajú sa hranice medzi nami. Keby boli mňa a Molly – teda Elliottovej matku – odhalili, boli by nás zabili Kolonisti alebo styxovia. A, samozrejme, aj našu dcéru, pretože je miešanka. Molly musela hrať chorobu, aby zatajila svoje tehotenstvo, a keď porodila, dieťa vzali k sebe jej príbuzní. Lenže ako malá rástla, čoraz jasnejšie sa ukazovalo, že je iná.“

Drake prikývol a limitátor pokračoval: „Keby nebola Elliottová ušla do Hlbín, časom by ju odhalili. V žilách jej koluje krv styxov.“

Limitátor pozeral z okna na lietadlo, čo sa sunulo ponad siluetu mesta. „Musela zmiznúť. Za tie roky sa vyskytlo niekoľko detí, čo sa narodili zo vzťahov medzi našincami a Kolonistami. Volajú ich stokári.“

„To počujem prvýkrát,“ pokrútil hlavou Drake. „Prečo stokári?“

„Lebo často skončia v stoke pod Južnou jaskyňou. Tak čo poviete?“ Limitátor naňho spýtavo pozrel. „Budeme spolupracovať?“

„Musím vám povedať, pán limitátor, že končím,“ odvetil Drake. Plecia mu ovisli, omráčila ho únava. „Všetko, o čo som sa snažil, vaši zničili. Zbytočne ma presviedčate, aby som sa zase vrhol do nejakých vašich hier.“

„To závisí od toho, o ktorej hre teraz hovoríte,“ prehodil styx. „Položte si otázku, čo dosiahnete, ak s vami bude limitátor. Niekto, kto pozná všetky tajomstvá styxov. Niekto od nich.“

Drake sa pousmial, akoby to nebral vážne. „Teraz mi hovoríte, že budete bojovať proti vlastnej rase? Že mi ju pomôžete zničiť?“

Limitátor vstal z postele a na hrubom koberci čosi načrtol nohou. „Nie. Nesúhlasím s tým, ako teraz styxovia konajú, no nechcem im ublížiť. Nemienim im uštedriť smrtiaci úder. A nedovolím, aby sa niečo stalo Kolonistom – vrátane Molly.“

„Samozrejme,“ zavrčal Drake. „Za koho ma máte?“

Limitátor pokračoval: „Nemusím vám hovoriť, že najvyššia styxská hierarchia, aj tie dvojčatá, ktoré voláte Rebeccy, tú stratégiu presadzujú, no my sme presvedčení, že je to zbytočne brutálny prístup.“

„My?“ začudoval sa Drake.

„Patrím k tým styxom, ktorí nesúhlasia s extrémnymi postupmi proti Pozemšťanom, napríklad s vypustením biologickej zbrane, ako je vírus Domínium. Podľa nás sa Pozemšťania vyhubia sami. Uvoľnia miesto a nastúpime my.“

„Vy si myslíte, že sa vyzabíjame aj bez vašej pomoci?“ zopakoval Drake. „Ak tak veľmi nesúhlasíte s hierarchiou, prečo sa proti nej neozvete?“

Limitátorov výraz hovoril jasnejšie ako slová.

„Nie je to zlý nápad,“ zamrmlal Drake.

Limitátor zdvihol ruku a zaťal päsť. „Obaja chceme tie stratégie eliminovať, takže je to síce zvláštne, ale naše ciele ležia tým istým smerom. Môžeme spolupracovať.“

Drake zvažoval limitátorov návrh a do očí sa mu vrátil svit. Prebehol si rukou po vlasoch, potom pozrel na limitátora a pomaly prikývol. „Okej,“ vzdychol, „klamal by som, keby som tvrdil, že ma to nezaujalo. Hovorte.“

„Najskôr sa dajte do poriadku. Radšej vám to chcem ukázať.“ Limitátor zamieril k dverám.

Drake, len čo osamel, vošiel do kúpeľne, kde sa umyl a oholil. Vypil niekoľko pohárov vody, a keď kládol krčah na umývadlo, zazrel v zrkadle svoju tvár. Niekoľko sekúnd zízal na jej odraz. „Stačilo. Treba zase vysadnúť do sedla,“ povedal a zašiel si do izby po topánky. Keď bol pripravený, vyšiel cez dvere a potom po krátkej chodbe do omnoho väčšej miestnosti. Z obrovského stropného okna sa slnko lialo na čosi, čo na prvý pohľad pripomínalo biliardový stôl. Lenže namiesto zeleného súkna, ktoré by na ňom Drake očakával, tam ležal model údolia s armádami – drobní vojačikovia stáli v zložitých formáciách. Limitátor ešte upravoval postavenie niektorých hračkárskych bojovníkov, no teraz sa vystrel.

Drake rýchlo prebehol zrakom celú scénu, rozličné armády, pestré uniformy na pozadí zelene. „Aha… takže tuto sú Briti a Holanďania na Mont St. Jean,“ prehodil. „A tu zase,“ prešiel pozdĺž stola ďalej, „tu sú Prusi.“ Spravil ešte pár krokov a zastal. „A tu na svahoch… títo pešiaci v modrých kabátcoch sú určite Francúzi. Takže celé je to bitka pri Waterloo v marci roku 1815, všakže?“

Ak jeho rýchle zhodnotenie spravilo na limitátora dojem, nedal to najavo. Len prikývol: „Správne.“

Drake si ešte stále prezeral celú scénu. „Vy fakt viete niečo o dejinách, však? No prečo sa styx zaujíma o čosi, čo sa stalo tu na Povrchu pred takmer dvoma stovkami rokov?“

„V Citadele nás počas vojenského výcviku učili aj vojenskú taktiku Pozemšťanov,“ odvetil limitátor. „A bitka pri Waterloo sa mi vždy veľmi pozdávala.“

Drake prikývol. „Aj mne, lebo výsledok závisel od mnohých pohyblivých faktorov. Muselo sa ich stretnúť veľmi veľa, aby sa Napoleon, najväčší vojenský génius svojej generácie, konečne dočkal rovnako silného protivníka. Akoby sa proti nemu rozhodla zasiahnuť ruka osudu.“

„Ruka osudu?“ Limitátor pokrútil hlavou. „Proti tomu si dovolím namietať. Wellingtonov majstrovský ťah spočíval v tom, že keď zaútočil, získal podporu Holanďanov a Prusov. Preto zvíťazil. Ani šťastie, ani osud s tým nemali nič spoločné. Wellington bol vojenský génius a jednoducho Napoleona prekonal.“

Drake mu opätoval pohľad. „Takže víťazstvo Siedmej koalície môžeme pripísať Wellingtonovým generálskym alebo politickým schopnostiam?“

„A v čom spočíva rozdiel?“

Drake sa zamračil, lebo niečo na tej scéne mu nedávalo zmysel. „Tamto vidím Napoleona,“ povedal a ukázal na figúrku cisára obklopenú generálmi. „No kde je Wellington?“ Drake sa presunul k britským vojskám. „Nikde ho nevidím.“

„To preto, lebo som sa naňho chcel znovu pozrieť.“ Limitátor prešiel k sekretáru pri stene, odkiaľ vzal jednu figúrku. „Ešte sa mi nepozdáva.“

„Smiem?“ Drake vystrel ruku.

„Isteže.“ Limitátor mu figúrku podal.

„Železný vojvoda,“ zamrmlal Drake a zadíval sa na figúrku, ktorá akoby čosi písala na mapu. Zdvihol ju oproti svetlu, všímal si dlhý modrý kabát a červenú šerpu okolo pása. „Vravíte, že sa vám nepozdáva. No tie detaily sú úchvatné,“ pochválil limitátora a pozrel na stôl, kde ležali mištičky s farbami, zo zaváraninovej fľaše trčali štetce, čakala tam veľká lupa a niekoľko nedokončených vojačikov. „Nevravte, že tie postavičky sám maľujete. Všetky na stole sú vaše dielo?“

„Len zabíjam čas,“ mykol plecom limitátor.

„Ale kdeže. Očividne máte tú prácu rád. Smiem?“ Drake sa naklonil nad stôl smerom k britskej armáde.

„Nech sa páči,“ prikývol limitátor.

„Takto to bude lepšie. Už je tam, kde má byť,“ povedal Drake, keď kládol Wellingtona pred malý stan k ostatným britským generálom.

Potom sa poobzeral po miestnosti. Videl knižnice a sklené vitríny, v nich anglické vojenské prilby z Krymskej vojny a iných bitiek z osemnásteho storočia, leštené mosadzné vyznamenania a česáky. Drake odvrátil pohľad a všimol si, že styx ho pozoruje. Pozrel mu do nepreniknuteľných očí.

„Niečo vás trápi?“ spýtal sa limitátor.

Drake mu túžil položiť tisíc otázok, no rozhodol sa, že všetko má svoj čas. „Áno. Vy poznáte moje meno, no ako vás mám volať ja? Viem, že styxovia mená nemajú… teda nie také, ktoré by nejaký Pozemšťan dokázal vysloviť,“ doložil trochu rozpačito.

Limitátor sa zamyslel. „Na zmluve o prenájme tohto domu stojí meno istého Edwarda Jamesa Greena,“ odvetil. „No mám aj iné totožnosti, napríklad…“

„To stačí,“ povedal Drake. „Edward… James… Green.“ Pošúchal si čelo. „Tak dobre, budem vás volať Eddie. Styx Eddie.“ Pri predstave, že tento vraždiaci stroj má oslovovať takým milým pozemským menom, sa zasmial.

„Ako si prajete,“ prikývol novopokrstený Eddie, trochu prekvapený Drakovým pobavením.

Prešli k opačnej stene miestnosti, kde stáli monitory, na ktorých sa dali sledovať scény z ulice, ale aj niekoľko ďalších výjavov, ktoré Drake hneď nespoznal. Pripadali mu ako z tehlových tunelov. Eddie si všimol jeho záujem. „Pod touto budovou sú stoky. Ako predbežné opatrenie – lebo opatrnosti nikdy nie je dosť.“

„Nuž, keď ide o styxov, tak naozaj nie,“ odvetil Drake.

Malá chodba sa končila ťažkými oceľovými dverami. Prešli cez ne a zostupovali po železnom schodisku, keď Drake prudko zastal. „A kde to vlastne sme?“ vyletelo z neho. Kontrast s luxusom príbytku, ktorý práve opustil, ani nemohol byť výraznejší.

Z výšky pozeral na čosi, čo pripomínalo skladisko, dlhé sto metrov a široké päťdesiat. Vysoké okná boli také špinavé, že sa cez ne sotva predralo svetlo, no to, čo bolo z dlážky vidieť, zakrývali kusy strojov. Drake prešiel celkom dolu a videl, že stroje sa zrejme už desaťročia nepoužívali.

„Bola tu jedna viktoriánska fabrika, kde sa do fliaš plnili nápoje. Rodinný podnik,“ vysvetľoval Eddie. „Keď ich predbehla konkurencia, majitelia to jednoducho zavreli. Zamkli dvere a hotovo. Všetko tu zostalo a mohlo sa v pokoji rozpadnúť.“

„A vy ste sa sem nasťahovali a na streche ste si zariadili parádne bývanie,“ podotkol Drake. Prstami prešiel po gumenom prepravnom páse. Neprekvapilo ho, že sa mu pod rukou mrví.

Eddie ich viedol uličkou medzi strojmi zakrytými voskovým plátnom, ktoré sa takisto rozpadávalo.

„A čo je to tam?“ spýtal sa Drake a uprel zrak do šera pri opačnej stene. „Motorky?“

„Hej, občas sa na nich preveziem,“ odvetil Eddie. „No ukážem vám niečo iné, poďte.“

Takmer v kúte zastal pri starom sústruhu, pokrytom hrdzou rozmrvenou na prach. „Prvý krok odzbrojenia,“ povedal a stisol ufúľané červené tlačidlo na jeho prístrojovej doske.

Zašiel za sústruh k malej stavbe v kúte, zhlobenej z lešenia a zakrytej hrubými igelitovými plachtami. Nadvihol jednu plachtu a ukázali sa kovové dvere vsadené v dlážke.

Drakovi bolo jasné, že tie tu nezostali z viktoriánskej éry, keďže na ich povrchu nevidel ani náznak hrdze a betón okolo nich nezničila vlhkosť. Eddie sa zohol a otvoril kryt klávesnice na jednej strane dverí. Naťukal sériu čísel a v polovici prehovoril: „Všetko je podmínované a pripravené na výbuch pre prípad, že by ste sa pri tomto kóde pomýlili.“

„Vy ste človek podľa môjho gusta,“ uškrnul sa Drake, kým Eddie naťukal posledné číslice a hrubé dvere sa pootvorili. Vlastnou silou ich roztvoril dokorán a Drake šiel tesne za ním – znovu schádzali po schodisku.

„Toto sa vám bude páčiť,“ vyhlásil vycivený muž.

Kapitola 6

„Vravím ti, bolo to lietadlo,“ opakoval doktor Burrows.

„Ja som nič nepočul,“ odsekol Will a vyšiel spod hustých stromov, aby dovidel na jasnú bielu oblohu. „A ty?“ spýtal sa Elliottovej, ktorá sa pridala k nim. Pokrútila hlavou.

„Teraz ho už hľadáte márne,“ šomral doktor Burrows. „Odletelo východným smerom.“

Will pozrel na otca. „A čo to podľa teba bolo?“

„Veď hovorím, Stuka. Nemecký bombardér z druhej svetovej vojny.“

Will sa zamračil. „Si si istý?“

„Ako inak?“ zlostil sa doktor Burrows.

„Ocko, možno si si pri pyramíde trochu zdriemol a niečo sa ti prisnilo, nie? Veď si bol už dlhšie na slnku a…“

„Will, nerob zo mňa somára!“ vyštekol vedec. „Nie som unavený a nemám úpal. Viem, čo som videl. Bola to Stuka a letela asi kilometer odtiaľto.“

Will pokrčil plecami. Tu v bruchu Zeme, uprostred planéty, vo svete s vlastným slnkom, ho nemohlo prekvapiť už takmer nič.

Napríklad slabá gravitácia umožňovala jemu, Elliottovej a doktorovi Burrowsovi skákať do neuveriteľnej diaľky a dvíhať ťažké predmety, akoby sa z nich stali superhrdinovia. Väčšinu plochy tohto na pohľad nedotknutého sveta pokrýval amazonský dažďový les so stromami vysokými sťa mrakodrapy, alebo sa tu tiahli trávnaté pastviny, na ktorých sa preháňali čriedy zvierat. Will zazrel zebru kvaga, čudesné stvorenie pripomínajúce koňa aj zebru, ktoré vo vonkajšom svete vyhynulo už pred niekoľkými storočiami. A len pred pár dňami spolu s otcom narazil na stádo toho najväčšieho dobytka, aký kedy zazrel. „Zubry!“ začudovane zvolal doktor Burrows a potom im vyrozprával, že posledné jedince tohto vznešeného druhu vyhynuli v trinástom storočí v Poľsku. Čo bolo ešte bizarnejšie, žili tu aj šabľozubé tigre, teda ak sa dalo veriť Elliottovej.

Vyhynuté zvieratá však boli predsa len čosi iné ako vec, ktorú vraj teraz zazrel doktor Burrows. Will sa poškrabal na hlave. „Stuka? Naozaj? A ako vyzerala? Mala na sebe nejaké znaky alebo kamufláž?“ vyzvedal.

„Z diaľky sa to nedalo rozoznať,“ odsekol doktor Burrows. „Ktovie, ako sa sem dostala a čo tu ešte robí. Navyše uvedom si, že toto je zrejme len špička ľadovca.“

„Ľadovca?“ zhíkla Elliottová. Od narodenia žila v Podzemí a to slovo pre ňu nič neznamenalo.

„Iste, ľadovca,“ zopakoval doktor Burrows a netrápil sa s vysvetľovaním. „Znamená to, že niekde je letisko, z ktorého lietadlo vyštartovalo a kde pristane. Že sú tu pohonné látky, ktoré natankovalo do nádrže. A mechanici, ktorí lietadlo udržujú. Je tu nielen pilot, ale dosť ďalších ľudí.“

„Mechanici?“ mrmlal Will.

„No samozrejme, Will. Stuka sa vyrábala pred vyše šesťdesiatimi rokmi! Každé lietadlo potrebuje pravidelnú údržbu, nieto ešte také staré.“

„Takže je z druhej svetovej vojny,“ pokračoval Will, trochu otrasený z nových súvislostí. „Patrilo nemeckej armáde.“

„Áno, Luftwaffe ich používala na blízke bombardovacie ciele a…“ Doktor Burrows nedokončil vetu. V očiach sa mu zjavil zmätok z iných vysvetlení, čo sa mu rodili v hlave.

„To sa mi nezdá najlepšie,“ striasol sa Will aj napriek tropickej horúčave.

„Veru nie,“ prikývol doktor Burrows.

„Čo urobíme?“ spýtal sa Will. „Presťahujeme sa?“

Elliottová si odkašľala a obaja na ňu pozreli. „Prečo by sme sa sťahovali?“ vyhlásila. „Už som sa zoznámila s touto časťou džungle a máme tu základný tábor.“ Pozrela ponad plece na stavbu, ktorú z dosák vyrobila v spodných konároch koruny obrovského stromu.

Will chcel protestovať, no pokračovala: „Aj doteraz sme vedeli, že tu možno nie sme jediní. Čo tie tri lebky nabodnuté na koloch pri pyramíde? Sú staré, ale zase nie až také staré. A čo chatrč, ktorú sme vyhodili do vzduchu, keď sme prepadli Rebeccy a toho limitátora? Niekto ju musel postaviť.“

Will pomaly prikývol. Spomenul si na stavbu z vlnitého plechu, z ktorej po výbuchoch a paľbe nezostal ani mastný fľak.

Elliottová pozrela na Willa a potom na doktora Burrowsa. „Ak tu naozaj sú ľudia, určite na nich časom narazíme.“

„Áno,“ prikývol doktor Burrows.

„A akú inú možnosť máme?“ spýtala sa Elliottová. „Máme sa ukryť hlbšie v džungli?“

„Nie, tu mám ešte prácu,“ ozval sa doktor Burrows a pozrel na pyramídu. „Ani som poriadne nezačal.“

Elliottová pokračovala: „Alebo sa vrátime cez pás kryštálov a pokúsime sa vydriapať cez Fajčiarku Jean do Hlbín, aby sme sa dostali do vonkajšieho sveta? Akú máme šancu, že sa tam naozaj dostaneme? A ak áno, čo nás tam čaká?“

„Styxovia,“ šepol Will.

Doktor Burrows si založil ruky na prsiach a vzdorovito zdvihol bradu. Nik sa ho nemusel pýtať na názor – on odísť nemienil.

„Zostávame,“ uzavrela Elliottová. „Len potrebujeme zvýšiť opatrnosť. Nebudeme prenikať do nepreskúmanej džungle. Ak sa nám bude zdať, že tu niekto je, môžeme sa aj striedať na stráži. A oheň budeme zakladať veľmi opatrne.“ Zamračila sa, akoby jej čosi zišlo na um. „Ak by došlo k najhoršiemu a museli by sme sa ukryť, vopred vyhľadám bezpečné miesto a nanosím tam zásoby potra…“

„Vynikajúci nápad!“ skočil jej do reči doktor Burrows. Willovi bolo jasné, že ak získa pokoj na svoje bádanie, odsúhlasí čokoľvek.

Objavil sa Bartleby, kráčal trochu nemotorne, akoby sa práve prebudil. Will si všimol, že má jedno ucho prevrátené a k lysej pokožke mu prilipli listy. Očividne si našiel pohodlné miesto, kde si pospal, a zobudili ho ich zvýšené hlasy. Zastal pri Elliottovej, potriasol hlavou a vyrovnal si ucho, potom zavetril, akoby hádal, prečo sa ľudia tvária tak vážne. Elliottová sa ani nemusela zohnúť, aby obrovského kocúra pohladkala po temene. „A ja budem s Bartlebym hliadkovať po okolí. Ak sa objavia nepriatelia, včas sa o tom dozvieme.“

„Nepriatelia,“ ticho zopakoval Will. „No dobre. Ak si dáme pozor, neobjavia nás.“

Eddie za sebou zatvoril dvere a Drake kráčal ďalej. Pod schodiskom sa nachádzal veľký suterén, zrejme sa tiahol pod celou plochou fabriky. Všade v stenách boli oblúky vymurované zo špinavožltých tehál. Prižmúril oči, aby dovidel na koniec suterénu, kde sa svietilo. Ako sa s Eddiem blížili k tomu miestu, rozoznal niekoľko skriniek a lavičiek. No kým tam došli, Drakovi padol pohľad ešte na čosi iné.

V jednom z výklenkov na boku suterénu stál stôl s mosadznými stĺpmi na rohoch a na tých stĺpoch boli pripevnené hviezdy, ktoré vydávali slabé zelené svetlo. Podobalo sa žiare svetelných gúľ v Kolónii, no bolo omnoho krajšie. Drake také hviezdy už videl – v styxských chrámoch a svätyniach. Eddiemu nepovedal ani slovo, len sa priblížil k stolu a uprel zrak na to, čo ležalo na ňom.

Titul knihy viazanej v koži bol vyrazený zlatým písmom. Drake ho ani nemusel prečítať, hneď vedel, čo to je. „Kniha zániku,“ zamrmlal a pohŕdavo pokrútil hlavou.

Eddie mlčal.

Pre Draka to bol symbol skazenosti styxov a ich tyranského režimu, lebo táto kniha hlásala myšlienky, na základe ktorých boli Kolonisti odsúdení na stáročia nevoľníctva v podzemnom meste s prísľubom, že jedného dňa sa vrátia na Povrch. Väčšina tých utláčaných ľudí uctievala slová tejto knihy a verila, že styxovia sú ich duchovní vodcovia. Pritom táto náboženská dogma ich mala iba držať v podriadenosti.

Keď Drake napokon prehovoril, znelo to tak pohoršene, že sa dalo sotva rozoznať, či ide o otázku. „Vravíte, že ste zavrhli spôsoby styxov, a predsa to tu máte? Túto špinavosť?“

„Mám to tu, lebo mi to daroval ten, koho by ste vy Pozemšťania označili za otca. Bol to limitátor ako ja. Ako to už v našej spoločnosti býva, sotva som ho poznal. Celý život strážil zákony tejto knihy.“

„Jej lži!“

„To závisí od uhla pohľadu,“ namietol Eddie. „Kto verí, že Pozemšťania sa jedného dňa sami vyhubia a po nich prídeme my s Kolonistami a znovu zaľudníme planétu, môže v nás vidieť spasiteľov.“

„Styxovia ako spasitelia?“ krútil hlavou Drake.

Eddie vzdychol. „Nebudem s vami debatovať o mojom presvedčení. Kým ma odsúdite, pozrite sa na to, čo vám ponúkam.“

Drake ho nasledoval na druhý koniec suterénu. Prvé, čo uvidel, boli uniformy na hákoch. Spoznal sivé a zelené farby styxskej divízie, hneď vedľa nich zopár plášťov s hnedými pásmi, aké nosili limitátori. „Galéria lotrov,“ zamrmlal, potom uvidel plynové masky, ba dokonca celý koprolitský ochranný odev. „Prečo ho tu máte? Je to suvenír?“ spýtal sa, no už pozeral na čosi iné.

„Temné svetlo!“ skríkol a skočil k lavici, kde ležal ten predmet. Pripomínal starodávnu stolovú lampu s tmavofialovou žiarovkou pod tienidlom na konci ohybnej nohy. Dotkol sa pripojenej škatuľky s ciferníkmi a prikývol. Styxovia s pomocou temného svetla vypočúvali zajatcov a vymazávali im mozgy. Drake sa nevedel dočkať, kedy zariadenie rozoberie a zistí, ako funguje.

Vtedy si na dlážke pri lavičke všimol hranatý predmet veľkosti práčky, ale na štyroch kolesách. „A toto je…?“ Tipoval, že ide o väčšiu verziu podzvukovej zbrane, ktorou styxovia zaútočili v highfieldskom parku.

„Starý prototyp,“ prikývol Eddie. „Ako viete, súčasný model je menší.“

Drake si čupol. Zariadenie v parku bolo zamaskované hnedosivou látkou a aj tak bol príliš ďaleko, aby si ho mohol obzrieť. Tento exemplár nemal nijaký podobný kryt a v inak matných stenách bolo vidieť ligotavé priehlbiny. „Takže je to nejaký silný generátor zvuku?“ ozval sa.

Eddie prikývol.

„A vysiela nízke frekvencie, ktoré rušia mozgové vlny?“

„Zjednodušene povedané,“ prikývol Eddie. „Vychádza z technológie temného svetla, no využíva len jej aurický prvok. Vytvára niekoľko oscilujúcich frekvencií, ktoré zbavia vedomia väčšinu živých tvorov.“

„Rád by som niečo z toho rozobral a zistil, ako to funguje,“ navrhol Drake a pozrel na temné svetlo.

„Nech sa páči.“

„Musím si priniesť skúšačku…“ Drake sa odmlčal, lebo uvidel zase niečo iné. Vstal a podišiel k stene, kde stála polica. Prekvapene hvizdol – ležali tam najnovšie pozemské zbrane. A na samom konci… „Hej, toto sem nepasuje! Styxská puška s mojím zameriavačom!“ zvolal a prešiel k dlhej puške, na ktorej bol primontovaný robustný zameriavač zo začiernenej mosadze. „Viete, že vaši ľudia ma uniesli, aby som…“

„… pracoval na vývoji zariadení na nočné videnie,“ dokončil Eddie.

„Áno. Spojil som svetelnú guľu so zväčšovacou elektronikou, bolo to celkom jednoduché riešenie,“ povedal Drake a prešiel prstami po zameriavači. „Keby som si svetelnú guľu tu na Povrchu patentoval, buď ako zdroj energie, alebo svetla, kráľovsky by som zarobil.“

„A bolo by po vás, len čo by ste vyšli z patentového úradu,“ odvetil Eddie. „Ste odborník, však? Na elektroniku?“

„To je moja špecializácia – hlavne optická elektronika –, hoci teraz mám pocit, akoby som bol od nej vzdialený už storočia,“ vzdychol si Drake. „Alebo milión rokov…“

Eddie nepohol ani svalom na tvári, no naklonil hlavu, čo si Drake vysvetlil ako pobavenie.

„Presne to sme od vás chceli. Vaše odborné znalosti,“ povedal Eddie. „No vy ste sa vlastne dali uniesť, však?“

„Hej, taký bol plán. Aby som, kým budem v zajatí v Kolónii, pozbieral informácie o fungovaní styxského systému. Veď v tom spočíval problém – do Kolónie sa fakticky nedá infiltrovať, je to uzavretá spoločnosť. Kto tam nepasuje, vyčnieva. No kým som bol pod zemou, vaši mi zničili sieť a ja som skončil v Hlbinách.“

Vzdychol. „Dobre, dosť o mne. Eddie, povedzte mi, ako sa toto všetko dostalo sem?“ Drake netušil, či môže styxovi naozaj dôverovať, a nechcel hovoriť o fungovaní svojej bývalej siete. To, čo mu tento zvláštny muž ponúkal, mu pripadalo až príliš dobré na to, aby to bola pravda, preto nemienil zabudnúť na opatrnosť.

„Moji ľudia nevedia, že to tu je. Po operáciách na Povrchu som napriek rozkazom nezničil všetok výstroj a zadržané zbrane. Uložil som to sem,“ odvetil Eddie.

„Na horšie časy,“ zasmial sa Drake, keď si prezeral pozoruhodnú zbierku výstroja. Bola tam styxská technika, akú ešte nevidel, a najradšej by sa bol pustil do jej analýzy. Prešiel k susednej lavičke a začal listovať v plánoch, čo tam ležali. Ticho zhíkol, keď uvidel názov: Schéma cirkulácie vzduchu v Južnej dutine. Nadvihol roh papiera, aby videl, čo je pod ním. „A tu je plán laboratórií, všetky poschodia,“ zašepkal čo najpokojnejšie. Zamračil sa a pozrel na limitátora. „Ako za toto miesto vlastne platíte? Horná hala určite nemohla byť lacná a vravíte, že vlastníte aj iné nehnuteľnosti?“

Eddie prešiel k vysokej skrinke a jemne vytiahol hornú zásuvku. Navrchu ležal štvorec zamatu a on ho zdvihol.

Keď Drake prikročil bližšie, zbadal stovky malých jagavých kamienkov.

„Diamanty,“ šepol.

„Suvenír z Hlbín,“ mykol plecom Eddie.

„Sú iné ako tamojšie hrubé kusy,“ prehodil Drake.

„V Hatton Garden je jeden človek, ktorý ich pre mňa reže, brúsi a aj predáva, keď potrebujem hotovosť. Nevypytuje sa. Ak chcete, vezmite si z nich. Mám ich viac, ako budem kedy potrebovať.“ Eddie zakryl kamienky zamatom, no zásuvku nechal otvorenú. „Idem hore skontrolovať monitory. Ak chcete, zostaňte tu.“

„Naozaj?“ začudoval sa Drake. „Necháte ma tu samého?“

Eddie bez slova vytiahol z vrecka kľúče a hodil ich na lavičku. „Jeden je od haly, druhý od bytu.“ Vybral aj pero. „Okrem toho potrebujete vedieť kód, aby ste sa mohli dostať do bytu.“ Na rožok plánu, ktorý Draka tak zaujal, napísal sériu čísel. „No pozor, ak ho zadáte nesprávne, systém vybuchne a…“

„Nebojte sa. Už teraz viem naspamäť, čo ste tam naťukali,“ informoval ho Drake.

Eddie sa dal na odchod. „Veď som si myslel,“ prehodil, ani neotočiac hlavu.

Kapitola 7

Will sa na kolmom útese šplhal hore hneď za Elliotovou, pridržiavajúc sa lián. Prekonali už slušnú vzdialenosť, a hoci sa im dlane občas šmykli, nemali strach. Prostredie so slabou gravitáciou sa im stalo druhým domovom, takže vedeli, že ani pád im neublíži tak veľmi ako na Povrchu.

„Sme tu,“ oznámila Elliottová a zmizla v zeleni. Will odtisol hrubé drevnaté stonky a zavŕtal sa za ňou.

Poobzeral sa a zbadal dutinu širokú zo desať metrov a niekoľkonásobne dlhšiu. Cez liany, čo zahaľovali vchod, prenikalo zelenkasté svetlo a vzduch tam bol svieži. „Preboha, ako si to našla? Veď je to jaskyňa!“

„Zase zbytočné reči,“ odvrkla s hraným rozčúlením.

Will vzdychol. „Toľko sa motáš okolo môjho otca, že ma už aj hrešíš ako on.“

Usmiala sa naňho a on jej úsmev opätoval. Prešiel ďalej a zadíval sa na hromadu ovocia v zadnej časti jaskyne. Elliottová im očividne robí zásoby potravín na horšie časy. „Usilovala si sa,“ pochválil ju. „A je tu aj mäso,“ podotkol pri pohľade na kusisko zavesený pod stropom.

„Len dúfam, že ho nezožerú mravce,“ vzdychla.

„Tie sa fakt dostanú všade,“ prikývol Will. Safari mravce, ako ich nazýval doktor Burrows, ich otravovali stále. Len čo zistili, kde majú jedlo, vytvorili červené konvoje široké niekoľko centimetrov, ktoré za noc bez problémov obrali do kosti mladú gazelu či nejakého malého cicavca.

„Už len zabezpečiť dostatok vody,“ pokračovala Elliottová, keď Will podišiel k hromade zvieracích koží a kusov dreva, čo tam nanosila. „A z tohto tu vyrobiť lôžka,“ doložila.

„Nemohla si ma požiadať o pomoc?“

Pokrútila hlavou. „Načo? Viem, že ti doktor pridelil robotu.“

V hlase jej počul náznak nesúhlasu, a hoci sa v Elliottovej často nevyznal, toto rozoznal bez ťažkostí.

Veľakrát sa musel rozhodovať medzi prácou s otcom a s Elliottovou, no doktor Burrows naňho vedel viac pritlačiť. A zakaždým, keď Elliottová odchádzala a Will musel odkresľovať rytiny z pyramídy alebo oškrabávať nejaký vykopaný predmet, túžil ísť s ňou. Také príležitosti, chvíle a dni sa už nezopakujú. Niekedy si myslel, že od zúfalstva vybuchne. No nikdy nič nepovedal a sklonil pred otcom hlavu, hoci bol nešťastný a hneval sa sám na seba.

„Tvoj otec je veľmi činorodý,“ doložila Elliottová a kradmo pozrela na Willa.

„Iste,“ smutne prikývol, ale potom sa pokúsil vylepšiť atmosféru. Prečo by mu mal otec narušiť ešte aj túto peknú chvíľu? „No toto je super skrýša, nie? Si geniálna, že si ju objavila.“

Elliottová vzala zrolovanú zvieraciu kožu, čo spadla z hromady, a vrátila ju na miesto. „Vďaka. Len sem nezabudni chodievať vždy touto trasou, aby si nezanechal pachovú stopu.“

„Jasné, preto si nás viedla cez potok,“ prikývol Will. Dupol na skalnatý podklad. „No nemali by sme sa schovávať ďalej od základného tábora?“ uvažoval nahlas, keď kráčal ku vchodu. Odhrnul zelené liany a zadíval sa na plytký potok pod útesom. „Toto je príliš blízko.“ Zamračil sa. „Mimochodom, nespomínala si, že máme pred sebou dlhú cestu? Tú sme teda ešte určite neprešli.“

Elliottová si zastala k nemu. „Ďalej to byť nemôže, lebo na útek nepotrebujeme veľa času. A pokiaľ ide o druhú otázku, s putovaním sme neskončili.“

„Ale?“ spýtavo na ňu pozrel.

„Na niečo sa ťa musím spýtať, Will.“

Obrátil k nej tvár. „Na čo?“

„Nezišlo ti niečo na um po tom, čo sme eliminovali Rebeccy?“

Zamyslel sa. „Pravdu povediac, nie. Pokúšam sa na to zabudnúť, bolo to otrasné,“ povedal napokon. Začal sa utrápene pohrávať so stenom, čo mu visel cez plece.

„Netráp sa,“ povedala a položila mu ruku na predlaktie, aby s tým prestal. „Nehovorím o tom, čo sme tu robili. Na to nemysli. No nepoložil si si otázku, ako sa tam tí traja styxovia dostali? Aká je pravdepodobnosť, že vyskočia z ponorky a len tak sa preplavia priestorom ako my?“ Poklopkala na hlaveň jeho zbrane. „A ako by sa sem dostali cez pás bez gravitácie? Veď nemali strelné zbrane, teda nijaký pohon.“

Will sa zamračil. „No teda… fakt máš pravdu. To mi nenapadlo. Tak ako sa sem dostali?“

„Ideme to obzrieť,“ odvetila, zvrtla sa a pospiatky vyliezla z ústia jaskyne. Potom sa začala spúšťať po lianách.

Will dole opäť prebrodil potok, a keď z neho vyšiel a z krovia vytiahol bergen, odrazu sa vynorila Bartlebyho hlava. Zviera malo líca naduté ako trubkár.

„No nie! Z papule mu trčí chvost! A myká sa!“ zvolal Will.

„Chytil si džungľového potkana,“ obdivne prehodila Elliottová. „Je to rodený lovec.“

Will nadvihol obočie. „Jasné, rodený lovec. A teraz zase vedieš zbytočné…“

„Čuš, Will,“ zasmiala sa, jemne ho štuchla a až potom sa odtiahla. Will sa kradmo usmial. Bolo to fajn.

Niekoľko kilometrov sa držali pozdĺž potoka: prvý sa brodil kocúr, za ním Elliotová, na konci Will. Keď mali vodu po pás a Bartleby ledva ňufák nad hladinou, vyšli na breh. Elliottová ich však nezaviedla do džungle. Kráčala po brehu pokrytom hustými papraďami a potok sa medzitým tak rozšíril, že Willovi pripadal skôr ako riečka.

Elliottová malý sprievod niekoľkokrát zastavila zdvihnutou päsťou. Prikrčila sa a pomocou zameriavača skontrolovala okolie, najmä náprotivný breh. Raz sa k nej Will prikradol.

„Čo sa robí? Prečo si zastala?“

„Mám zvláštny pocit,“ šepla s pohľadom upretým na druhý breh. „Akoby tam niekto bol.“

„Nikoho nevidím.“

„Mám pocit… akoby nás pozorovali stromy,“ potichu odvetila.

„Stromy?“ hlesol Will.

„Viem,“ prikývla, „je to šialené. No to isté sa mi zdalo už aj v iných častiach džungle.“

Mlčky sledovali druhý breh. Pás papradí vysokých niekoľko metrov rástol hneď pri vode, za ním gigantické stromy džungle. Elliottová pozerala rovno medzi ne a občas hodila pohľad na Bartlebyho, či niečo cíti. Zviera sa však zaoberalo len svetielkujúcimi zelenými vážkami a hravo po nich chniapalo masívnymi labami. Willa to upokojilo, no nemohol ignorovať ani Elliottovej inštinkty.

„Nemôže nás pozorovať nejaké zviera?“ nadhodil. „Okrem tých starých lebiek pri pyramíde a lietadla, čo vraj oco zazrel, tu predsa nikto nie je. Preboha, veď sme v tom našom úseku džungle nenašli stopy po ľuďoch, či áno?“

Neodpovedala a videl, že sa jej v tele napína každý sval. „Nič to nebolo,“ mykla po chvíli plecom a znovu vykročila.

O čosi ďalej začul Will vzdialený rachot. Pozrel hore, či sa nechystá jedna z tých náhlych prudkých búrok, no hoci na zvyčajnej jasnej bielej oblohe nezazrel ani obláčika, rachot silnel. Znel bez prerušenia, takže nemohlo ísť o hromy. Zvuk sa vysvetlil, až keď zašli za ohyb rieky a zbadali bralo, cez ktoré sa valili prúdy bielej vody a padali do spenenej lagúny.

„Tak tomuto hovorím poriadny vodopád,“ hvizdol Will pri pohľade na dvesto- až tristometrové bralo. Všimol si, že z lagúny vytekajú dve rieky – jedna, ktorá ich tam priviedla, a druhá, ktorá sa vinula opačným smerom.

Spoločne kráčali k lagúne a z hustých papradí sa vynorili na zemi pokrytej udupaným bahnom. Will si uvedomil, že sa sem zrejme chodí napájať celá miestna fauna, a chcel pohľadať zaujímavé stopy, lenže Elliottová nespomalila. Viedla ich k vodopádu. Will nechápal, kam sa to hrnie, až kým nevystúpila na skalnú rímsu, čo sa tiahla zrejme až za vodopád. Opatrne po nej prešli, so záclonou bielej vody na jednej strane a kolmou stenou skaly na druhej. O niekoľko sekúnd sa ocitli vo veľkej jaskyni ukrytej za vodopádom, kde sa vo vzduchu ako opar vznášali drobné kvapôčky rozstreknutej vody.

„No paráda!“ zjačal Will, očarený nekonečnou kaskádou. Cez vodu kde-tu presvitalo slnko a zasypávalo ho meňavými fliačikmi. Nebyť hluku, možno by bol pri tom hypnotizujúcom pohľade zaspal. „Ako ty vlastne nachádzaš takéto skrýše?“ zakričal na Elliottovú a utrel si tvár. Potom si všimol, že dievča je na druhom konci jaskyne – pod schodiskom vytesaným do skaly.

Zvedavo prešiel k nej, a len čo sa jeho oči prispôsobili šeru, rozoznal oblúkovú bránu nad schodiskom a ešte vyššie vytesaný znak: tri prúty a trojzubec. Presne ako na prívesku od strýka Tama, ktorý mal aj teraz okolo krku. Takýto znak zanechávala starobylá rasa, ako hovoril jeho otec. Ľudia, ktorí prvý raz prešli z Hlbín do tohto vnútorného sveta.

Vzrušene si z chrbta strhol bergen a vybral styxský lampáš. Ako spolu s Elliottovou stúpali po schodoch a ocitli sa v chodbe za nimi, zasvietil okolo seba a zadíval sa na skalu, očividne opracovanú ľudskou rukou. Kráčali po chodbe, hukot vody slabol a konečne sa mohli normálne porozprávať. „Takže Rebeccy prišli tadiaľto?“ opýtal sa Will.

Elliottová prikývla. „Zrejme našli druhý koniec tohto tunela, keď opustili ponorku. Doviedol ich sem bez…“ odmlčala sa a zamávala rukami, „… bez toho poletovania, čo sme museli absolvovať my.“

„Poletovanie?“ uškrnul sa Will. „Takže toto je naša cesta domov,“ podotkol. „No ako si ju našla? Nachádzame sa niekoľko kilometrov od pyramídy.“

„Vrátila som sa po stopách až sem. Bolo to po tom, čo sme ich prepadli. Keby som nebola skontrolovala, odkiaľ sa tu vzali, nesplnila by som si úlohu.“

Will sa mračil. „Takže o tomto priechode vieš už niekoľko týždňov, no mne si ho nespomenula?“

„Bála som sa,“ šepla sotva počuteľne a začala sa vracať k oblúku.

„Čo? Ty že si sa bála?“ Will sa pobral za ňou. „A prečo?“

Zastala. „Myslela som si, že sa aj s tvojím otcom rozhodnete ísť domov. A mne sa odtiaľto nechcelo odísť. Veď vlastne nemám kam ísť. Okrem toho mi tu je dobre, lebo si…“ Zasekla sa uprostred vety, keď Willov lampáš našiel na zemi niečo pri jej nohách.

„Sem! Zasvieť zase sem!“ skríkla a čupla si. „Rýchlo!“ V hlase jej znela panika.

Ukázala na tri kamene uložené v rade.

„Čo je to?“ ustarostene sa spýtal Will.

Vytrhla mu z ruky lampáš, zamierila lúčom svetla cez oblúk a dole schodmi. O chvíľu našla to, čo hľadala, na skalnej rímse za vodopádom. Aj pri stene ležali tri kamene. „Vedela som to! Dívaj sa!“ zvolala.

„No a?“ stále nechápal Will.

Elliottová pokrútila hlavou. „Štandardný operačný postup limitátorov. Takto si značia vojenské chodníky. Učia ich to na výcviku.“

„To predsa mohli zanechať Rebeccy a ten prvý limitátor…“

„Kdeže! Keď som toto miesto objavila, dôkladne som ho prezrela a okolie takisto. Niečo takéto by mi nebolo ušlo.“ Strhla si z pleca pušku a natiahla ju. „Vieš, čo to znamená, Will, však?“

Vôbec to nechcel počuť.

„Znamená to, že sú tu s nami ďalší limitátori. Ešte sa to neskončilo.“

Eddie s tácňou vošiel do suterénu za Drakom. Ten vzadu rozobral temné svetlo a na lavičke mal už rozložené jeho súčiastky. Celé dopoludnie skúmal predmety v suteréne a napokon sa sústredil na toto vypočúvacie zariadenie. Zašiel si po skúšačku a prekontroloval každú časť temného svetla. Bol už takmer večer, a stále mal plno práce.

„Myslel som, že ste vyhladli,“ ozval sa Eddie.

„Hej… vďaka,“ zamrmlal Drake.

„Darí sa vám?“

„Pomaly, ale isto,“ odvetil Drake a utrel si čelo. „Šikovná vecička. Niektoré súčiastky, čo v nej sú, som ešte nikdy nevidel.“ Siahol na malý kovový valec so zaoblenými koncami. „V podstavci temného svetla sú také štyri. Tušíte, na čo slúžia?“

„Nie. Ja som mal temné svetlo používať pri výsluchoch, nič viac,“ odvetil Eddie. „Už vás ním niekedy ožiarili?“

Drake neodpovedal, zaujatý valcami. „Keď cez ne preženiem elektrický náboj, tieto ionizujúce trubičky vydávajú rozličné vlnové dĺžky. Spektrum každej trubičky je neuveriteľne úzke a špecifické. Keď fungujú všetky štyri, ich kombinácia je celkom jedinečná a myslím, že dám dokopy niečo, čo ich dokáže vypátrať.“

„Načo by to bolo?“ zaujímal sa Eddie.

„Budem vedieť, kde a kedy sa temné svetlá používajú. Nad zemou.“ Vrátil valec na lavičku a vystrel sa.

Eddie zostal stáť na druhej strane a Drake naňho zvedavo pozrel. „Nechcete sa na niečo spýtať?“

„Iste a týka sa to Elliottovej. Vraveli ste, že z Hlbín vedie trasa do ešte nižšej oblasti a o tej by som sa rád niečo dozvedel. A takisto neviem, ako budeme ďalej postupovať.“

„Jasné, to preberieme neskôr,“ mávol rukou Drake. Skĺzol zo stolčeka, na ktorom sedel, a prešiel k druhej lavičke. „Eddie, najskôr mi povedzte, čo je toto. Našiel som ich tu za celú debnu.“ Zdvihol niekoľko ampuliek pripevnených na šnúrkach, presne takých, aké dostal Will od Rebeccy, hoci strieborné zátky nemali natreté.

„To sú nádobky na vírus,“ odvetil Eddie. „Teraz obsahujú číru tekutinu, zlúčeninu, ktorú vyrábajú naši vedci a nazývajú ju statik – udržiava vírus nažive aj mimo tela hostiteľa.“

„Aha. Také čosi som niesol na analýzu, keď sme nevedeli, čo nám to vlastne dali,“ povedal Drake a prešiel k predmetom na konci lavičky. „A toto?“ Ukázal na skupinu fliaš so zapečatenými hrdlami dlhými niekoľko centimetrov. V každej sa nachádzal malý predmet v žltej tekutine. „Nie som zoológ, no podozrivo mi pripomínajú hady. Na čo slúžia?“

Eddie pokýval hlavou. „To sú slimáky – morové slimáky. Ich prirodzeným prostredím je vegetácia okolo Večného mesta. Často som tam chodieval s vojakmi hliadkovať a niekoľkokrát sme mali na starosti dozor nad vedcami. Tí totiž zbierajú tieto slimáky, lebo sú schopné prenášať isté kmene vírusov.“

„Chcete mi povedať, že takýto slimák je pôvodným zdrojom vírusu Domínium?“ zhíkol Drake.

„Nie presne tieto slimáky, lebo sú už dlho mŕtve. Čerstvé exempláre vedia prenášať viac typov vírusov a vedci ich zbierajú, aby izolovali tie smrtiace. Potom vírusy v laboratóriách modifikujú na účinnejšie infekčné látky.“

Drake prikývol. „Pekne zabalené, dobre naladené, pripravené zahubiť Pozemšťanov… všakže?“

„Správne,“ prikývol Eddie. „Vedci ich menia na patogény použiteľné ako zbrane.“

Drake vzrušene pozoroval slimáka vo fľaštičke. „Takže za to môžu tieto potvorky… morové slimáky…“ Oči mu zasvietili. „Keby sme ich vyhladili do posledného jedinca, styxovia by prišli o zdroj patogénov.“

Eddie mykol plecom. „Nepochybne, lenže Večné mesto je veľké. Všetky slimáky sa vyhubiť nedajú.“

„Čožeby,“ kývol rukou Drake. „Zvládne to každý, kto pozná vynikajúceho biochemika so špecializáciou na pesticídy.“

Chester zúfalo stonal a mykal spútanými zápästiami, aby sa mu aspoň trochu obnovil krvný obeh. Znovu dostal kŕče do nôh, lebo aj členky mal tesne zviazané. Chvíľu čušal, nevedel, či sa mu žiada nariekať, alebo opäť nadávať Marthe. Zvolil si druhú možnosť – mal z nej o čosi lepší pocit.

„Ty sprostá stará krava! Ty sviňa!“ zvrieskol z plných pľúc. „Koľko ma tu držíš? Celé týždne? Pusť ma von! Už aj!“

V uzavretom priestore mu od vlastnej ozveny zvonilo v ušiach.

Vyčkal, či sa ozve, no odpoveďou mu bolo iba ticho.

„Bože,“ zafikal a pozrel na svetlo, čo prenikalo okolo dverí do tmavej komôrky pod schodiskom, kam ho Martha zamkla. „Harry Potter, už mi je jasné, čo si prežíval,“ zamrmlal.

Zaplavili ho spomienky na život, ktorý si ešte nedávno vychutnával. Bol s rodičmi, čítal obľúbené knihy, býval v super dome, hrával hry na PlayStation… všetko bez obáv, bez neistoty, s jasnou predstavou, čo mu prinesie budúcnosť.

Za posledný rok sa od tohto života nesmierne vzdialil. Dostal sa stovky, ba možno aj tisícky kilometrov pod zemský povrch a potom sa opäť vynoril, no skončil tu. Spomenul si, ako sa s Marthou vydali na motorovom člne po podzemnej rieke. Už vtedy o svojej čudnej spoločníčke pochyboval, no bol plný nádeje a optimizmu.

Prečo sa to všetko muselo tak totálne pokašľať?

Túžil sa z tej nočnej mory prebudiť.

Prečo? Prečo? Prečo?

Lenže toto nebola nočná mora.

Čo som komu urobil, že som si toto zaslúžil?

Bola to skutočnosť.

Tak zachráni ma niekto?

Zúfalo zavyl.

Už keď doktor Burrows, Will a Elliottová skočili do útrob Fajčiarky Jean, mal predpokladať, ako sa to skončí. Martha sa zmenila. Takmer okamžite sa naňho zavesila, vliekla sa za ním ako dajaký napuchnutý balón, sledovala ho orlím zrakom, dobiedzala, aby zjedol všetko, čo mu svojimi nečistými paprčami pripravila. A najhoršie bolo, že sa ho stále pokúšala hladkať, akoby chcela nevkusne parodovať materinskú lásku.

„Švihnutá baba,“ zamrmlal Chester a striaslo ho. Za dverami začul šuchot – vedel, že je tam.

Keď ho prichytila s telefónom a tresla ho po hlave, zamdlel a prebral sa pod schodmi. Už ani nevedel, koľko týždňov ho tam väzní, lebo ho púšťala von každý deň len na chvíľu, aby sa rozhýbal. A ani vtedy mu nerozviazala ruky a mierila naňho dýkou.

Spočiatku jej dohováral, aby ho rozviazala, no ona len krútila hlavou. „Je to pre tvoje vlastné dobro,“ opakovala. Tik v oku sa jej zhoršoval a vyzeralo to, akoby naňho neprestajne šibalsky žmurkala. Ibaže na jeho situácii nebolo nič smiešne. Desil sa tej ženy a bol presvedčený, že by ho pokojne zaklala – pre jeho vlastné dobro, samozrejme.

Ležal v tesnej komôrke a načúval zvukom. Za dverami sa znovu čosi pohlo. Jasné, bola tam, zrejme sedela na dlážke s rozčapenými nohami ako vždy. Vedel si ju predstaviť s kušou na kolenách a s obrovskou dýkou ako šialenú vrahyňu zo starého hororu. Už to nezniesol a začal zase vrieskať. Prekotúľal sa k dverám, aby o ne mohol aspoň mlátiť hlavou, a veru to aj urobil, až ho rozbolela.

„Hej, ty striga šialená, viem, že si tam! Už aj ma pusť!“

Odrazu sa dvere otvorili a zízal na dva členky v pančuchách. Pozrel hore – stála tam, tučná starena s červenými rozstrapatenými vlasmi a v nespočetných vrstvách špinavého oblečenia.

„No tak, môj milučký, nieže sa mi zase rozčúliš,“ tíšila ho a svaly okolo jej oka sa znovu vrhli do tanca svätého Víta.

Lenže Chesterovi už bolo všetko jedno. Keď si k nemu čupla, znovu sa rozkričal a pokúsil sa jej čelom vraziť do kolena.

„Chcem vidieť mamu a otca!“ jačal. „Pusť ma domov! Toto je strašne nefér!“

„Ty môj hlupáčik. Nemusíš tak vystrájať. Máš rodinu, máš mňa,“ pokojne povedala a chytila ho za hlavu, pritisla mu ju na dlážku v komôrke. „Len Marthe na tebe záleží, môj milučký, nie hnusným Pozemšťanom.“

Vytiahla žltú utierku a napchala mu ju do úst.

Spočiatku si myslel, že ho chce zadusiť, a mykal sa ako divý. No aj tak nič nezmohol a ona mala silu šialenca.

„… iňa!“ vrieskal cez látku a mykal hlavou.

Bez výstrahy ho zákerne plesla po líci. Zvreskol, nie od bolesti, len od šoku. Bol jej vydaný na milosť a nemilosť.

„Môj milý hlupáčik,“ dychčala a držala mu na ústach prachovku. „Tu ťa aj tak nikto nezačuje a nemal by si sa rozčuľovať.“ Akoby karhala nedisciplinované šteňa.

Chestera opustila bojovnosť a prestal sa mykať aj kričať. Nastalo ticho a ona mu z úst vytiahla handru. S hrôzou sa díval, ako vyťahuje nôž a máva mu ním pred nosom. „Lenže ak neprestaneš tak mrzko rozprávať, budem ti musieť vyrezať jazýček. Naozaj to chceš?“

Chester zavrel ústa a pokrútil hlavou, pre istotu ešte dôrazne zahmkal, aby bolo jasné, že ju poslúchne. Prižmúrila oči a tvár sa jej vyprázdnila, akoby čakala na čiesi pokyny. Potom sa prebrala a prehovorila: „Ak nechceš zle skončiť, poslúchneš Marthu, jasné?“

Hľadel na ňu otupený od hrôzy a so slzami v očiach. Odhrnula mu z čela vlasy a krátkymi hrubými prstami mu prešla po líci. Neodvážil sa ani odtiahnuť.

Sklonila sa k nemu s úsmevom, no oko sa jej mykalo, akoby sa chystalo vyskočiť z jamky.

„Martha sa o teba postará. Martha ťa nikdy neopustí. Nikdy, nikdy…“ opakovala a palcom mu utierala slzy.

Kapitola 8

Lekár si pohmkával a jeho hlas bol jediný zvuk v miestnosti okrem tikania hodín v rohu. Nahol sa nad pani Burrowsovú a malou svetelnou guľou zasadenou v chrómovej rúrke jej zasvietil rovno do oka. Jeho tvár hovorila za všetko – nevyzerala veľmi optimisticky. Na okamih, keď pani Burrowsovej pohyboval pred tvárou svetlom, si prestal pohmkávať a nadvihol obočie. „Aha, áno… že by…?“ zašepkal, ale po ďalších sekundách prehliadky pokrútil hlavou.

„Zdalo sa mi, že som videl záchvev… reakciu. No zrejme som sa zmýlil,“ usúdil napokon a pustil viečka pani Burrowsovej, ktoré sa zase zavreli. Vybral ihlu a chytil pacientku za zápästie. Obrátil jej ruku a niekoľkokrát jej ihlou pichol do dlane. Potom to isté urobil na prstoch a po každom vpichu sa objavili kvapôčky krvi. Celý čas upreto sledoval tvár pani Burrowsovej a pokúšal sa vypozorovať reakciu na tieto podnety. „Nič,“ zašomral a na záver jej ihlu zapichol hlboko do opaku dlane a tam ju aj nechal. Druhému strážnikovi to pripadalo trochu prehnané a otvoril ústa, aby proti tomu protestoval, no napokon si to rozmyslel.

Lekár cúvol a urobil grimasu. „Nie, je to tak, ako som čakal – ani stopa po zlepšení.“

Bol to vycivený starec so sivou bradou. Mal oblečený čierny kabát na veste takmer rovnakej farby ako jeho brada. Na oblečení mal rozličné škvrny, pokojne to mohla byť aj zaschnutá krv. Svetlo, teplomer a súpravu reflexných kladiviek si popiskujúc uložil do kufríka. Prehliadka sa skončila.

Druhý strážnik sa pohojdával na pätách vedľa lekára, až parkety praskali pod jeho nezanedbateľnou váhou. Lekára pozoroval pri práci úplne tupo, asi ako keď sa pes díva na trik s kartami. „A nedá sa jej predsa len nejako pomôcť?“ odvážil sa vysloviť otázku s pohľadom upretým na nehybné telo pani Burrowsovej. Miestnosť, pôvodne obývačku, prerobili na jej izbu a do rohu dali posteľ. Pani Burrowsová sedela v starodávnom prútenom kresle s troma kolesami.

Hodiny stále pravidelne tikali, zatiaľ čo lekár poskladal stetoskop a vložil ho do kufríka. Potom mlčky zavrel kufrík a každú západku pritlačil na miesto. Keď skončil, strčil si ruku do vrecka na kabáte a zaujal postoj, akoby sa chystal osloviť publikum zložené zo svojich učených kolegov.

„Či sa pacientke nedá predsa len pomôcť?“ zaintonoval a otočil sa k pani Burrowsovej. Práve v tej chvíli jej z mierne vyčnievajúcej spodnej pery odkvapla slina a v dlhom lepkavom vlákne klesla až k jej hrudi.

„Musíme sa postarať, aby mala pacientka pohodlie, a dvakrát denne jej ďalej podávať liek,“ povedal lekár a díval sa, ako slina vytvára jazierko na hrudi pani Burrowsovej a šíri sa po priveľkej bavlnenej blúze. Lekár sa nadýchol a obrátil hlavu k druhému strážnikovi. „Ak potrebujete ďalší liek, môžem vám napísať recept.“

„Nie, máme ešte zopár fliaš.“

„Výborne. Tu je účet za moje služby. Zaplaťte, keď budete môcť.“ Lekár z vrecka saka vylovil zložený papierik a podal ho druhému strážnikovi.

Druhý strážnik sa chcel pozrieť na účet, no silené zakašľanie ho prinútilo napoly sa obrátiť k chodbe, kde načúvala jeho mama a sestra. Za lekárovým chrbtom obe divo gestikulovali: naznačovali druhému strážnikovi, aby položil otázku, ktorej sa doteraz vyhýbal. Odkašľal si. „Pán doktor, napriek všetkému prežila až doteraz, však? Nemyslíte, že časom by sa jej stav mohol zlepšiť?“

Lekár si zamyslene pohladkal bradu. „Je zázrak, že pacientka je stále s nami,“ odvetil. „No fakty sú fakty. Hoci sama dýcha, nie je najmenšia šanca, že sa jej obnovia kognitívne funkcie. Nemá nijaké reflexy – zreničky vôbec nereagujú.“ Lekár privrel oko, akoby to, čo sa chystal povedať, niesol veľmi ťažko. „Keď ste ju sem priviezli, zrejme ste konali v presvedčení, že je to skutok milosrdenstva. No možno by bolo milosrdnejšie nechať ju v pokoji skonať po vypočúvaní.“

„Nemohol som ju nechať zomrieť v pevnosti,“ povedal druhý strážnik. „Už ich tam tak zomrelo priveľa.“

Lekár smutne prikývol. „Nuž, niekedy treba nechať prírodu, nech urobí svoje. Vraveli ste, že jej vypočúvanie bolo jedno z najnáročnejších, aké ste videli?“

„Áno,“ prisvedčil druhý strážnik. „Použili na ňu šesť alebo sedem temných svetiel.“

„Sám najlepšie viete, aké škody tieto prístroje napáchajú. Temné svetlo sa na nej očividne podpísalo. Ako keď… K čomu by som to prirovnal?“ Lekár hľadal vhodnú analógiu, potom zdvihol ukazovák. „Ako keď už v struku nezostane ani hrášok.“

Druhý strážnik sa zmätene zamračil.

„Áno,“ pokračoval lekár, náramne spokojný sám so sebou. „Pacientka bola dôkladne vyprázdnená, zostal len prázdny struk. Hrášok už v struku nenarastie, všakže? Bez ohľadu na to, aká bola vtedy silná, už sa nemôže vrátiť.“

„Hrášok už nenarastie,“ povedal druhý strážnik, akoby až teraz pochopil, a smutne pozrel na pani Burrowsovú. „Mala veru pevnú vôľu. Poriadne sa vzpierala,“ povedal a položil ruku lekárovi na plece. „Pán doktor, potrebujem vašu pomoc. Som zúfalý. Keby ste boli na mojom mieste, čo by ste urobili?“

„Vrátil by som ju styxom,“ odvrkol lekár a vyslobodil si ruku. Zobral kufrík a klobúk a náhlivo zamieril na chodbu. Kývol staršej aj mladšej žene, nasadil si klobúk a čo najrýchlejšie sa na tenkých nohách vypratal z domu. Obe ženy pozerali za ním.

„Vyparil sa ako gáfor. Ako keby mu horelo za pätami,“ poznamenala staršia žena a zavrela dvere. „Podľa neho je tá Pozemšťanka odpísaná.“

Druhý strážnik vyšiel na chodbu. „Mama, ona…“ začal s odpoveďou, no videl jej v očiach tak málo pochopenia, že sa radšej obrátil k sestre. „Eliza, ja len…“

„Čo len?“ prerušila ho sestra. „Od nepamäti je naším rodinným lekárom – dokonca nás oboch priviedol na svet –, no teraz si chce umyť ruky,“ povedala jednoznačne. „A čuduješ sa mu? Preboha, veď je to hanba! Doriti, to je zlý vtip.“

Na druhého strážnika nadávka zaúčinkovala ako facka. Zhíkol.

No Eliza neustúpila. So sivými očami, širokou tvárou a takmer bielymi vlasmi zopnutými do chvosta vyzerala ako typická žena z Kolónie. A strážnik, s temenom riedko pokrytým drsnými štetinami, so šikmým čelom a silnou postavou vyzeral ako typický muž. Obaja boli nesmierne pyšní na svoj pôvod, keďže boli potomkami „verných“ – lojálnych zamestnancov, ktorých sir Gabriel Martineau pred takmer tromi stovkami rokov pozval do svojho nového kráľovstva pod zemou.

Druhý strážnik a jeho rodina tam boli vážení a najmä poslúchali styxov. On na policajnej stanici takmer každodenne prichádzal do styku so styxmi a musel plniť ich žiadosti, aj tie najzvrhlejšie. Teraz sa však dopustil chyby, keď pomáhal tejto Pozemšťanke, ohrozil svoje postavenie a všetkých troch odcudzil komunite, v ktorej žili. A všetci traja si to uvedomovali.

„Eliza, pán doktor má veľa práce,“ poznamenal druhý strážnik. „Musel ísť vybaviť niečo súrne – šiel za ďalším pacientom.“

„Jasné, a moja najlepšia kamarátka je huba,“ odvrkla.

„Dostal si nás do peknej kaše, synak,“ vyprskla stará pani. Spolu s Elizou dobiedzali do druhého strážnika a ten spravil jediné, čo mohol: utiahol sa do obývačky. „Len sa na ňu pozri. Táto Pozemšťanka nás tu len vyjedá, a aj tak sa nikdy nepreberie. V mojom veku už po nej nevládzem stále upratovať a pchať do nej drahé jedlo, ktoré si nemôžeme dovoliť. Teraz sme dostali ďalší účet. Čo si vlastne čakal, synak?“

Eliza sa pridala k útoku. „A ľudia začínajú klebetiť. Zaujímajú sa, prečo si nám do domu dovliekol polomŕtvu pohanku, ktorú ani nepoznáme. No povedz!“

„Eliza…“ pokúsil sa ju prerušiť druhý strážnik, no jeho sestra ešte neskončila.

„Keď som bola včera nakupovať, pani Cayzerová a pani Jempsonová ma úplne ignorovali. Prešli na druhú stranu ulice, aby sa mi vyhli,“ povedala pobúrene.

Druhý strážnik už nemal kam ísť – tie dve ho dotlačili ku kreslu pani Burrowsovej. Oči sa im ligotali ako poľovníckym psom, čo prenasledujú chromú líšku.

„Za koho nás považuješ? Za dobrodincov chorých Pozemšťanov?“ dobiedzala doňho Eliza. „Sme na posmech celej Južnej jaskyni!“

Druhý strážnik zaúpel. Poškrabal sa po krátkom krku, čo mu držal širokú hlavu na rovnako širokých pleciach, no nepokúsil sa nič vysvetľovať.

Stará pani si všimla slinu na blúzke pani Burrowsovej a pretisla sa popri synovi. Vybrala vreckovku, začala drsne šúchať fľak a každý pohyb sprevádzala prívalom slov. „Na trhu sa hovorí aj o tom, že styxovia sa o nás začali zaujímať… pre to, čo si spravil.“ Odhodila vreckovku na stolík a zvýšila hlas: „Poštval si ich proti nám!“

Vo dverách sa ozvalo zamňaukanie.

„Colly,“ povedala Eliza a obrátila sa.

Mačka sa prišla pozrieť, čo je to za krik. Bola to vyžla, veľké zviera vyšľachtené v Kolónii na lov potkanov. Veľkými medenými očami si premerala troch ľudí, hlasno zavetrila smerom k pani Burrowsovej a zamierila ku kozubu. V žiare tepla z pahreby zaťala pazúry do koberca a slastne sa natiahla.

Keď stará pani videla, že mačka sa chystá zdriemnuť, ukázala hrčovitým prstom na dvere. „Nie, Colly! Už aj von!“

„Nechaj ju, mama,“ povedala Eliza. V tej chvíli odbili hodiny a ich zvuk ešte zvýšil napätie v miestnosti. „Keď už nás tá odporná Pozemšťanka vyštvala do kuchyne, prečo by si aspoň Colly nemohla poležať pri kozube?“

Colly bola len o niečo menšia ako Bartleby, vyžla, ktorá sa práve nachádzala v strede Zeme s Willom a Elliottovou, no na rozdiel od neho mala lysú kožu úplne čiernu.

Colly sa uvelebila pri pani Burrowsovej a spokojne zívla.

„Colly,“ zopakovala stará pani, ale mačka jej nevenovala pozornosť.

Hodiny bili a druhý strážnik využil rozptýlenie, za ktoré vďačil Colly. „Mama, veď ju tu nechaj. Poď, uvarím ti čaj,“ ponúkol sa, položil jej ruku na zhrbené plecia a viedol ju von z miestnosti. „Rozčuľovanie ti nerobí dobre na srdce.“

Eliza zostala v obývačke a gánila na nehybné telo pani Burrowsovej. Nechápala, čo sa to s bratom porobilo. Pozemšťania sú predsa nepriatelia a táto pred styxmi dokonca niečo ukrývala – preto s ňou tak zaobchádzali. Eliza nebola zlá, no už nevedela ovládnuť zatrpknutosť.

Nahla sa dopredu a udrela pani Burrowsovú po tvári, až jej na bledej pokožke zostal červený fľak. Ozvalo sa také hlasné plesnutie, až Colly prekvapene vyskočila. Eliza zúfalo zakvílila a vybehla z izby.

Z kuchyne zneli zvýšené hlasy, hodiny odbili dvanásty a posledný raz a pani Burrowsová otvorila oči.

„Odpísaná zrejme žije,“ povedala vzdorovito, pohla čeľusťou a dotkla sa líca na mieste, kde dostala facku. „Slabnú ti nervy, Eliza,“ potichu pokarhala neprítomnú ženu. Keď si z úst utierala slinu, uvedomila si, že v ruke má stále zapichnutú ihlu. Krátko sa zasmiala, podržala si ruku pred očami, vystrela prsty a poobzerala si ihlu. Vôbec sa ju nepokúšala vytiahnuť.

Potom na blúzke pocítila vlhkosť. „Videla si ten trik so slinou, Colly?“ usmiala sa na mačku, ktorá ju upreto pozorovala. „Dobré, čo?“

Vypočúvanie pomocou temného svetla spôsobilo v mozgu pani Burrowsovej neopísateľné škody a jej telo vyhaslo. Nezomrela len vďaka tomu, že jej autonómny nervový systém zostal nedotknutý. Všetky hlavné orgány našťastie fungovali, takže jej bilo srdce a pľúca vdychovali vzduch. A hoci sa niekoľko týždňov nachádzala v stave katatónie a na pokraji smrti, postaral sa o ňu druhý strážnik a jeho rodina. Vďaka pravidelnej strave a starostlivosti získala čas, v ktorom sa stalo niečo zvláštne.

Týždeň po týždni sa porušené nervové spoje v mozgu samy obnovovali, ako keď sa v počítači spustí opravný program. Niektoré časti predných mozgových lalokov – sídlo spomienok a vedomej vôle – sa podujali na gigantickú úlohu spojiť zostávajúce časti sivej hmoty.

Spoje sa však neobnovili presne ako predtým. Zrak sa pani Burrowsovej oslabil natoľko, že sotva rozlišovala svetlo a tmu. Zato však získala určité prekvapujúce výhody.

Zistila, že dokáže ovládať mnohé funkcie svojho tela ako nikdy predtým. Hoci cítila každé pichnutie ihlou, dokázala bolesť izolovať a nereagovať. A to bol len zlomok jej schopností – zredukovala všetky fyziologické procesy vrátane tepu srdca na takú nízku úroveň, že sa takmer nepotrebovala nadýchnuť. Dokázala si zvýšiť alebo znížiť telesnú teplotu, celá sa spotiť alebo vydychovať paru. Akoby prekonala úrovne ovládania tela a ducha, o ktorých jej učiteľ jogy tvrdil, že ich dosiahnu len najpokročilejší.

To však ešte stále nebolo všetko. Stalo sa niečo celkom nevysvetliteľné. Hoci mala veľmi slabý zrak, získala namiesto neho ďalšiu schopnosť. Nevedela, či je to následok zostrenia čuchu alebo či sa v zákutiach jej mozgu prebudilo čosi zdedené po zvieratách. Zistila, že má čuch na ľudí. Doslova cítila ich pach.

Rozlíšila podľa neho známych a cudzích, aj keď len kráčali po ulici pred domom. Dokázala pritom určiť, akú majú náladu, či sú nahnevaní, smutní, znudení, šťastní – rozoznávala celú škálu ľudských emócií. Biológ by možno špekuloval, že sa u nej vyvinula schopnosť čítať feromóny, ktoré ľudia vylučujú – chemické signály prenášané vzduchom, čo hrajú dôležitú úlohu v živote zvierat, keďže ich využívajú na komunikáciu a vo vzorcoch správania. No pani Burrowsová nebola biologička. Jednoducho sa tešila, že získala šiesty zmysel, ktorý deň čo deň silnel. Bola si istá, že jej raz pomôže ujsť z Kolónie. A podľa vývoja udalostí v domácnosti druhého strážnika ten deň sa blížil.

Preto nepotrebovala počuť hádku v kuchyni, aby vedela, že je v plnom prúde. Cítila rozčúlenie a frustráciu, čo sa šírili z matky druhého strážnika a jeho sestry – také silné, až zmraštila nos. Cítila aj jeho rozhorčenie a náznak strachu, keď sa pokúšal brániť pred slovným útokom.

Pani Burrowsová vstala z kresla a povystierala si končatiny. „Hneď je to lepšie,“ vzdychla. Potom dodala: „Poď sem, Colly.“

Vyžla k nej pribehla. Pani Burrowsová strávila s touto mačkou veľa času a Colly spoznala, že jedinečné schopnosti tejto ženy sa vyrovnajú jej vlastným, alebo ich dokonca presahujú, keďže aj vyžly majú neuveriteľne vyvinutý čuch. Možno z tohto dôvodu a možno pre čosi viac, čo súviselo so zvieracou podstatou, mačka poslúchala pani Burrowsovú na slovo.

Pani Burrowsová vystrela ruku a nahmatala mačkinu hlavu. „Poďme sa poprechádzať po izbe. Potrebujem pohyb.“

Colly ju sprevádzala a pani Burrowsová kráčala vedľa nej, vyhýbala sa nábytku a stále sa jej prihovárala. Bolo jej totiž otupno, keď musela predstierať, že je v kóme, len čo sa nablízku vyskytol nejaký Kolonista.

A, samozrejme, mačka nemohla nikomu povedať o šokujúcich zmenách novej obyvateľky domu.

Kapitola 9

Chester sa posunul, aby si uvoľnil svaly. Bol si istý, že Martha by mu už mala doniesť jedlo a vodu. Nevedel, koľko času uplynulo od chvíle, keď naposledy otvorila dvere a skontrolovala ho – hodiny sa vliekli a odlišovali ich len jeho záchvaty zúfalstva a plaču.

Okrem jednej veci.

Počul zvuky, ktoré nevedel presne zaradiť – vŕzganie štrku, akoby brzdilo auto, potom buchot. No zvuky trvali tak krátko a dvere ich tak tlmili, že netušil, čo sa deje pred jeho miniatúrnym väzením. Predpokladal, že šialená väzniteľka pravdepodobne chystá niečo, čo má logiku len v jej zvrátenej mysli. Zavrčal od hladu a smädu, vyhnal tie zvuky z hlavy a pokúsil sa znovu zaspať.

Drake vletel do Eddieho bytu a ponáhľal sa do svojej izby. O pár sekúnd sa vrátil s batohom a bergenom. Eddie videl, ako sa chvatne pohybuje, a vyskočil na nohy.

Drake prevrátil batoh aj bergen, prístroje vysypal na dlážku a začal ich triediť, akoby vyberal, čo bude potrebovať.

„Stalo sa niečo?“ spýtal sa Eddie.

„Áno, musím ísť do Norfolku. Práve som si vypočul odkazy na serveri – dá sa naň dovolať po vyťukaní čísla, ktoré som dal Elliottovej, aby ma v stave ohrozenia kontaktovala,“ povedal.

„Má problémy?“ rýchlo sa spýtal Eddie.

„Nie, odkaz nechal Chester a nespomínal ju,“ odvetil Drake a niektoré prístroje vrátil naspäť do bergenu. „Nie je to veľmi zrozumiteľné, ale podľa toho, čo som pochopil, je už možno tu.“ Pokrútil hlavou, nahnevaný sám na seba. „Ja idiot som nechodil pravidelne na server – ten odkaz je starý niekoľko týždňov.“ Zdvihol pištoľ, dva náboje a jeden vložil do zbrane. Natiahol ju, zasunul si ju dozadu za opasok a pozrel na Eddieho. „Len dúfam, že ten chalan má toľko rozumu, aby sa tam schoval a nepokúsil sa ísť domov. Ak sa vybral do Highfieldu, vaši kamoši ho chytili.“

„Možno s ním je aj Elliottová,“ poznamenal Eddie a obliekol si sako. „Radšej idem s vami.“

„Parkujem zopár blokov odtiaľto,“ povedal Drake, keď vyšli zo skladu, a pozrel smerom k svojmu Range Roveru.

„Môžeme ísť mojím autom,“ navrhol Eddie a vybral sa opačným smerom.

Drake nešiel hneď za ním, ale napravil si pás ťažkého bergenu, aby mu sedel na pleci pohodlnejšie. Potom zbadal, ako obďaleč blikli svetlá na novučičkom Aston Martine.

„Pekný autiak,“ podotkol Drake a obdivne pozrel na ligotavý čierny lak. Eddie otvoril dvere na strane vodiča a počkal na Draka, ktorý zrejme váhal. „Nie je trochu nápadný?“ dodal Drake. „Ak teda náhodou nie ste James Bond. Nebolo by lepšie ísť mojím Range Roverom?“

Eddie neodpovedal.

Drake prikývol: „Dobre, pôjdeme vaším autom, ale šoférujem ja.“

Bolo neskoro večer, takže premávka sa dala zvládnuť. Drake hnal auto von z Londýna a potom zamieril do Norfolku. Dvojprúdovka sa skončila, ale nespomalil. Chvíľu počúvali správy v rádiu, no potom už len mlčali. Posledné slnečné lúče vybledli a oni sa ocitli v nočnej krajine bez mesiaca. Zdvihol sa silný vietor. Predné svetlá sa často odrážali od ligotavých očí urasteného jeleňa pasúceho sa na kraji cesty.

V protismere sa priblížilo auto a Drake prepol na stretávacie svetlá. Šofér v druhom aute spravil to isté, no keď boli takmer zarovno, prepol na diaľkové a zatrúbil ako šialený. Do boku Astonu vletela prázdna plechovka od piva.

„Idiot!“ zakričal Drake, keď ho oslepili svetlá.

Eddie sa uhol a Drake pomocou ručnej brzdy prudko zvrtol auto opačným smerom. Keď dupol na plyn, osemvalcový motor zavrčal a rozbehli sa za druhým vozidlom.

„Čo to robíte?“ pokojne sa spýtal Eddie.

„Niekto by mal dať tomu debilovi lekciu!“ odvrkol Drake. Dobehol a predišiel cudzie auto a zastal pred ním tak ostro, že muselo zabrzdiť s jedným kolesom na trávnatom okraji.

„Neviem, či je to dobrý…“ začal Eddie, ale Drake už vyskočil. Šofér druhého auta vystúpil, oprel sa o dvere, vytiahol cigaretu a drzo zízal na Draka. Mal čosi po dvadsiatke, dlhé vlasy a čierne tričko bez rukávov s vypratým pentagramom. Na sedadle spolujazdca sedelo jeho dievča, chlípalo z plechovky pivo a pripito sa chichotalo.

„Čo si myslíte, že ste polícia?“ drzo zatiahol šofér, keď pred ním Drake zastal. „No čo spravíte?“ Odhodil cigaretu na Draka a ten ustúpil, aby sa jej uhol. Cigareta dopadla na zem v spŕške iskierok a Drake ju zahasil podošvou.

Na zadnom sedadle sedeli ďalší dvaja muži v približne rovnakom veku ako šofér a prekrikovali sa opitými hlasmi. Ich slová prehlušoval chrapľavý smiech, akoby sa prekárali dva osly. Drake počul, ako hovoria: „Aha, poliši!“ a „Zmizni, ty sviňa!“ Keď šofér zbadal, že auto zaparkované pred nimi je najnovší model Aston Martina, prudko sa vystrel a so zlomyseľným úškrnom na tvári zvolal: „Sprostí pracháči! Vráťte sa do mesta, tu nemáte čo hľadať.“ Dvere auta použil ako štít a zahnal sa päsťou na Draka.

Ten v zlomku sekundy priskočil k šoférovi, schmatol mu ruku a vykrútil ju tak, až ho celého zvrtol a pritisol k autu. Šofér sa bránil lakťom voľnej ruky, no Drake mu trepol hlavu o strechu. Zadunelo to, dievča sa prestalo chichotať, pustilo si plechovku do lona a skríklo.

„Hej, kamoš, čo ti šibe?“ protestoval šofér, stále v Drakovom zovretí. „To je napadnutie a ublíženie na zdraví!“

Znovu sa pokúsil vyslobodiť si ruku, no Drake mu ešte silnejšie tresol hlavou o strechu. Spolujazdci stíchli a zvedavo naťahovali krky. Drake sa naklonil šoférovi k uchu a výhražne zašepkal: „Chceš ešte jednu?“

„Čo som urobil?“ zakňučal šofér.

„Dobre vieš, čo si urobil, a odteraz ťa budem sledovať. Ak ešte raz vyvedieš nejakú hlúposť, zabijem ťa,“ zavrčal Drake. Šoférova tvár ešte väčšmi zbledla. „A teraz vypadni,“ skríkol Drake a sotil šoféra na sedadlo. Díval sa, ako auto odchádza.

Drake sa vrátil k Astonu, sadol za volant a zovrel ho, až mu zbeleli hánky. Hľadel pred seba, akoby ho úplne zhypnotizovala scenéria za predným sklom. Vo svetle lámp vietor horúčkovito bičoval konáre stromov.

Sedeli pri sebe v aute a Eddie si všimol, že Drake sa trasie od hnevu.

Odkašľal si.

Drake stále upreto hľadel pred seba, hlas mal napätý. „No tak – von s tým, Eddie! Povedzte mi, že som sa zachoval ako blázon a že ma môžu udať polícii. ,Šofér Aston Martina vyvádzal na ceste‘,“ vyhlásil, akoby citoval novinový titulok.

Eddie pokrútil hlavou. „Nie, to ma netrápi. Chcel som povedať, že máme spoločné viac, ako ste ochotný pripustiť.“

„A keby som povedal, že to nechcem vedieť, zastavilo by vás to?“ odvrkol Drake.

Eddie aj tak pokračoval. „Poháňa nás to isté – veľký hnev. Zožiera nás.“

„Ešte som nevidel, že by vám rupli nery,“ namietol Drake.

„My hnev ovládame inak. Alebo sa o to aspoň pokúšame,“ povedal Eddie. „A paradox spočíva v tom, že nás to ničí a zároveň definuje – vďaka tomu sme takí, akí sme.“ Zmĺkol a hľadal správne slová. „Akoby sme stále boli na hrane noža, stále na ťahu, stále sa o niečo snažíme, no tá hrana noža sa do nás zarezáva čoraz hlbšie.“ Nadýchol sa. „Viete, ako som sa stal tým, kým som, no vy ste mi o sebe nepovedali takmer nič. Tak hovorte, kto alebo čo z vás spravil to, čím ste?“

„Vy,“ odvetil Drake. „Styxovia.“

Niekde dole v kríkoch líška zaštekala takmer ľudským hlasom, no Drake stále upreto hľadel pred seba. „Kedysi dávno,“ začal, potom preglgol. „Študoval som na Imperial College. Boli sme traja: Fiona, Luke a ja. S ostatnými študentmi sme sa veľmi nebavili. Nemali sme na nich čas a volali nás zázračné decká,“ povedal a na okamih zavrel oči. „Bývali sme spolu, no v podstate stále sme trčali na univerzite – pedagógovia nám poskytli voľný priestor… čo sme si len zaželali… mali sme k dispozícii laboratóriá. Nezasahovali nám do projektov, lebo univerzita na našej práci zarobila.“

„Optoelektronika?“ spýtal sa Eddie.

„Áno, to bola moja oblasť. Luke bol matematik, Fiona programátorka a dokonale sme sa dopĺňali. Geniálna však bola len Fiona – dokázala programovať ako nikto iný. V druhom ročníku vytvorila softvér, ktorý simuloval udalosti zo správ a pomocou jedinečných algoritmov ich analyzoval. Keď sa podnikateľské kruhy a bezpečnostné agentúry dozvedeli, na čom pracuje, chceli ju. Pýtali ten program za akúkoľvek cenu. No ona sa nedala a stále na projekte pracovala. Keď program absorboval potrebné údaje a dosiahol kritické množstvo, fungoval lepšie, ako si predstavovala. No objavila niečo zvláštne… určitú anomáliu. Program vyznačoval udalosti, ktoré vyčnievali. Vzorce udalostí, ktoré boli nekonzistentné, nezodpovedali ani teórii náhodného pohybu.“ Drake posunul ruky nižšie. „Uhádnete prečo?“

„To sme boli my – styxovia. Tie vyznačené udalosti boli naše zásahy,“ tipoval Eddie.

„Presne tak,“ odvetil Drake. „A posledný týždeň pred promóciou sa ráno rozlúčila s Lukom a so mnou a ako vždy odišla na bicykli do univerzitného laboratória. Vtedy sme ju videli naposledy – nikdy nenašli ani ju, ani jej bicykel. A nik nevedel vysvetliť, prečo s ňou zmizla aj všetka jej práca – jej notebook, zálohové disky, ktoré mala v izbe, a všetko z univerzitnej siete. Všetko, čo súviselo s tým programom, sa jednoducho bez stopy vyparilo.“ Drake preglgol. „Môj kamarát sa nervovo zrútil.“

„Hovoríte o Lukeym?“ spýtal sa Eddie.

„Áno, patril k tým neuveriteľne inteligentným, no veľmi citlivým mladíkom – a po Fioninom zmiznutí sa zosypal. Odišiel z univerzity a žil u matky. Do roka sa upil na smrť.“ Až teraz sa Drake obrátil k Eddiemu. „Možno ste boli členom toho komanda. Možno ste boli medzi limitátormi, čo uniesli Fionu.“

Eddie pomaly pokrútil hlavou; z jeho tváre ani teraz nebolo jasné, čo si myslí. „Nie. A neviem, čo mám povedať. Môžem vás požiadať o odpustenie za činy mojich druhov, no to by vám bolo nanič, však?“

„Úplne,“ zašomral Drake a otočil kľúčik zapaľovania. Potom auto obrátil a pokračoval v jazde pôvodným smerom.

Dvere na mojej izbe sú zavreté a zozadu na nich visí môj župan – je tmavomodrý a taký hrubý, až mám pocit, akoby som mal oblečený koberec, no naozaj hreje. Mama mi ho kúpila pred Vianocami, ten starý mi bol malý. Chester pohol hlavou. Potom, pri dverách… plagáty na stene… áno, vidím ich…. všetky sú tam, kde majú byť. Dobre ich poznám, lebo keď nemôžem spať, ležím v posteli a len sa na ne pozerám. Najradšej mám lesnú scénu s borovicami. Niektoré plagáty sa na stene pokrútili, lebo som ich zavesil, keď som bol malý – väčšinu z nich mám, odkedy si spomínam, a už som si chcel zohnať nové. Chester ešte trochu obrátil hlavu. Áno, ešte je tam nastaviteľná stolová lampa, ktorú mi dal otec – namaľovaná na oranžovo. Otcovi ju dal jeho otec, ale vtedy bola čierna a ošúchaná, tak ju otec, keď bol zhruba v mojom veku, namaľoval naoranžovo. Vidím, kde použil priveľa farby a trochu pretiekla, no je mi to fuk, lebo patrila otcovi a páči sa mi, že vďaka strunkám svetlo zostane tam, kam ho posuniete. Niekedy, keď zavriem oči, tienidlo vyzerá ako lunárny modul Apolla – na Sky Channeli som raz pozeral super dokument o pristátí na Mesiaci. Chester úplne obrátil hlavu nabok a usmial sa. Áno, ešte moje knihy. Chrbty všetkých možných farieb. Knihy zbožňujem a nikdy ich nepožičiavam, aby sa nepoškodili ich obaly. Väčšinu z nich som prečítal viackrát. Celé série mám usporiadané v správnom por…

„Doniesla som ti jesť, milučký,“ povedala Martha odporne sladkým hlasom, keď otvorila dvere komôrky. Chestera to prudko vytrhlo z ilúzií a vrátilo do skutočného sveta. Aby si skrátil hodiny v tme a unikol z tejto strašnej situácie, čoraz častejšie si predstavoval, že je doma v Highfielde. Realisticky si pripomínal časti domu a spomínal si aj na najmenšie detaily. Okrem svojej izby sa často prechádzal na prízemí alebo v slnečnej záhrade, kde bolo všetko dokonalé.

„Chceš jesť, alebo nie?“ nástojila Martha, keď neodpovedal.

Omámene zamrmlal, že áno. Marthe za chrbtom blikalo svetlo a zvýrazňovalo jej siluetu. Chesterovi zišlo na um, že Martha objavila nejaké sviečky, no cítil priveľa dymu – akoby neďaleko horela vatra. Pripomenul si, že sú v krásnom vidieckom domčeku a blikajúce osvetlenie a dym tomuto miestu dodávali istú primitívnu atmosféru. V dyme rozoznal vôňu pečúceho sa mäsa.

„Martha, mohol by som ísť na chvíľu von? Mohli by ste ma rozviazať, len kým sa najem?“ ponížene poprosil. „Mám stuhnuté nohy. Sľubujem, že urobím všetko, čo mi poviete.“

Pozrela naňho so strnulým úsmevom na perách, nepríčetné oči jej poskakovali v jamkách. Chester na pár sekúnd zadržal dych. Potom sa obzrela. „Teraz nie… upratovať… musím upratovať,“ zamrmlala a otočila sa naspäť k nemu. „Najedz sa,“ prikázala mu nepríjemným tónom.

„Áno, áno, som veľmi hladný,“ koktal Chester, lebo nechcel vyprovokovať ďalší šialený výbuch. Preto nesmel odmietnuť jedlo, aj keď ho Mrtha pripravovala nehygienickým spôsobom.

Nadvihla mu hlavu a kŕmila ho lyžicou.

„Mňam,“ povedal a prehĺtal takmer surové mäso. „Je to výborné. Vďa…“ No nemohol hovoriť, lebo mu do úst strčila ďalší veľký hlt.

„Tak,“ povedala, keď dojedol a sklonil hlavu k podlahe. „To je ono.“ Tanier a lyžicu položila vedľa seba na dlážku, ruku si utrela do sukne a pri vstávaní niečo zamrmlala.

Chester uvažoval. Musí niečo urobiť. Musí nadviazať kontakt s niekým vonku.

Lenže ako?

Potom dostal nápad.

„Martha,“ oslovil ju.

Zase sa naňho uprelo šialené oko, no nemienil sa dať odradiť.

„Martha, mohli by ste mi, prosím, podať ruksak?“

Šialené oko sa privrelo a podozrievavo ho pozorovalo.

„Prečo?“ zasyčala, pery sa jej ledva pohybovali. Potom to slovo zopakovala, tentoraz prenikavejšie.

„Ehm… zvykol som si oň opierať hlavu… a ležať na dlážke je veľmi nepohodlné,“ vysvetľovať Chester. Keď neodpovedala, pripravil sa na to, čo povie. „Mama… Mama, dáš mi to… prosím?“ žobronil.

To zabralo.

„Ale iste,“ povedala a hlas jej znel takmer normálne. „Počkaj tu, chlapček, hneď ti ho prinesiem.“ Odteperila sa preč a Chester sa pokúšal vyzrieť zo šatníka aspoň natoľko, aby videl, čo sa vonku deje. Bol presvedčený, že v obývačke zazrel oheň – nie v kozube, ale v strede dlážky. Na okrovom koberci na chodbe boli tmavé škvrny, Martha po ňom asi niečo ťahala. Blato? spýtal sa sám seba.

Počul, ako sa Martha vracia, a rýchlo sa stiahol do väzenia.

„Ďakujem, mami,“ povedal.

Zasunula mu ruksak pod hlavu, vstala a pozrela naňho.

„Pre teba všetko, synáčik,“ zahrkútala a zabuchla za sebou dvere komôrky.

Počkal, kým nastane ticho, potom sa prevalil na bok a zdvihol ruky nad hlavu, aby mohol šmátrať v ruksaku. Šlo to ťažko, lebo mal zviazané zápästia, no po chvíli našiel, v čo dúfal.

„Mám to!“ zašepkal a podržal to v chabom svetle, ktoré sem prenikalo popod dvere. Bola to plastová škatuľka veľkosti balíčka s kartami. Z jedného jej konca trčal drôt, ktorý slúžil ako anténa. Chester si vložil škatuľku do úst a hľadal mikrospínač. Našiel ho a zapol. Potom vrátil škatuľku do ruksaka, strčil ju až na dno a prikryl špinavými šatami.

Prekotúľal sa na chrbát, položil si hlavu k ruksaku, ruky držal pred sebou. „Prosím, Bože, doteraz som ťa o veľa nežiadal, ale teraz ťa prosím. Daj, nech si niekto všimne môj signál,“ pošepky sa napäto modlil. „Prosím!“

Keď prešli cez dedinu s malým obchodom a poštou, Drake spomalil a hľadal miesto, kde by sa dalo nechať auto. Našiel poľnú cestu vedúcu do zalesnenej oblasti a zastal pod stromami, kde z hlavnej cesty nebolo na auto vidieť.

„Odtiaľto pôjdeme pešo,“ povedal Eddiemu a v tichu noci vytriedili veci, ktoré si vezmú so sebou. Eddie bol za dve poloautomatické pištole a tlmič, akoby očakával problémy. Drake netušil, prečo to jeho spoločník považuje za potrebné, no neprotestoval.

Radšej si nasadil priezor na nočné videnie a upravil si ho na čele. Cez pravé oko si sklopil objektív a aktivoval batériu na opasku. Najskôr sa objavilo oranžové zrnenie, ale o sekundu sa obraz vyjasnil, takže Drake videl takmer ako za dňa.

Nasadil si na plecia bergen a vykročili po vlhkej tráve. Rozmýšľal, čo asi nájdu, keď prídu do podzemného prístavu pod letiskom. Naposledy tam bol hľadať Willa a doktora Burrowsa, keď odišli v člne. Tá cesta do krytu merala niekoľko stoviek kilometrov. Odtiaľ mu volal Chester, keď mu nechal odkaz. Hoci odkaz nebol starší ako dva týždne, nebolo vylúčené, že chlapec sa ešte stále ukrýva niekde blízko letiska alebo naňho čaká v prístave.

Kráčali paralelne s úzkym chodníkom, popri jačmennom poli. Drakovi pripadalo ako hladina veľkého jazera, ktorú čerí vietor, no nevenoval tomu pozornosť, lebo rozmýšľal nad tým, kto by mohol sprevádzať Chestera v člne. Na plavbu po rieke treba dvoch ľudí – jedného na ovládanie motora, druhého na dopĺňanie paliva a navigovanie. Chester nič nenaznačil, no jeho odkaz znel zúfalo.

Začalo mrholiť. Drake a Eddie prešli cez úzku cestu a pokračovali po opačnom okraji.

„Norfolk,“ zasmial sa Drake. „Samý dážď – v tomto kraji stále leje.“ Eddie neodpovedal, no Drake vycítil, že sa mu nepáči, že prehovoril.

O chvíľu došli k diere v obvodovom plote a prešmykli sa cez ňu. V diaľke si všimli unimobunku, osvetlenú zvnútra. Potom prešli poza skupinku domov zo šesťdesiatych rokov. Drake usúdil, že v nich kedysi žili vojaci s rodinami. Momentálne však boli neobývané a podľa stavebného materiálu, ktorý ležal na okolí, sa renovovali.

Keď zamierili k jednej z väčších budov, Drake si uvedomil, že si stále overuje, či Eddie kráča popri ňom. Hoci bývalý limitátor tvrdil, že z aktívnej služby odišiel už pred rokmi, pohyboval sa absolútne potichu. Akoby mal Drake niečo so sluchom – videl, že Eddie stúpa na suché papradie alebo odhŕňa kríky, no nezačul najmenší zvuk. Rovnako ticho sa pohybovala aj jeho dcéra – Elliottová.

Vošli do ostružín a Drake zdvihol pár prehnitých dosiek poukladaných na poklope. Odhalil vybetónovanú šachtu širokú asi dva metre. Vliezli do nej a po hrdzavejúcich stupienkoch zišli dole. Pokračovali cez miestnosť plnú skriniek zaplavenú hnusnou hnedou vodou, ktorá mu prenikala do topánok.

Potom Drake otvoril dvere na konci a rýchlo prešli chodbou, kde sa na hladine hojdali sudy od nafty a plesnivé dosky. Zastali pri stene, cez ktorú sa prebúral Will.

Eddie vytiahol pištoľ a preliezli cez dieru. Prikrčili sa, načúvali a pozorovali prístav. Drake naznačil Eddiemu, aby prehľadal jeden koniec móla, on si zobral na starosť druhý.

Drake prišiel k člnu vytiahnutému z vody,  vedľa ktorého ležal vojenský batoh a dve vrecia. Prehrabal sa v taškách a našiel plechovky so sprejom, čo dal Willovi na odháňanie pavúkopíc, niekoľko vojenských balíčkov s jedlom a zopár svetlíc. Potom si uvedomil, že vedľa neho stojí Eddie.

„Všetko čisté,“ skonštatoval Eddie a pozrel ponad plece k rýchlo prúdiacej rieke v tme. „Toto je cesta k Elliottovej?“

Drake namiesto odpovede zdvihol tašku a ukázal limitátorovi jej obsah. „Ten, kto vyšiel z protiatómového krytu, tu nechal veľa vecí,“ poznamenal Drake. „No kde je Chester?“

„Niekde, kde sa cíti v bezpečí?“ zamyslel sa Eddie. „Vraveli ste, že sa mohol vybrať do Londýna. Možno mieri tam.“

„Vie, že len čo by sa tam ukázal, vyštartovali by po ňom vaši hrdlorezi. A mňa môže kontaktovať len cez odkazy na serveri.“

„Nuž, vy toho chlapca poznáte,“ poznamenal Eddie.

„Áno, ale všetko závisí aj od toho, kto je s ním – ak Will, možno sa spolu pokúsia o návrat do Highfieldu. Sám by bol Chester opatrnejší. Nie, asi sa skryl neďaleko odtiaľto.“

Eddie štíhlym bledým prstom ukázal hore. „Takže by sme sa mali pozrieť do budov, či tam nenájdeme stopy.“

Drake prikývol, na tvári sa mu zračili obavy. „No ak odtiaľto odišiel pred týždňom alebo dvoma, dážď už možno všetky stopy zmyl.“

Kapitola 10

„Aha, tu si. Poď sa pozrieť na toto,“ zavolal doktor Burrows. Will vyšiel z tieňa stromov a pomaly kráčal k otcovi, ktorý pracoval za improvizovaným stolom pri základni pyramídy.

„O čo ide, ocko?“

Doktor Burrows zdvihol hlavu od lebky, ktorú držal v rukách, a až teraz jasne uvidel syna. „Čo to máš s vlasmi?“ spýtal sa. „Niekto sa ťa pokúsil oskalpovať?“

„Elliottová ma ostrihala,“ podráždene odvetil Will. Poškriabal si kratučké vlasy a v ruke mu zostalo zopár chumáčov. „Dosť to bolelo, lebo nemá veľmi ostrý nôž.“ Obzrel sa k stromom. „Teraz si strihá svoje vlasy – asi to nejako súvisí s týmto miestom alebo so slnkom, ale rastú jej oveľa rýchlejšie ako mne. Určite jej pribudne aj centimeter za deň. Možno je to nejaká styxská zvlá…“

„Toto je fascinujúce,“ prerušil ho doktor Burrows, akoby syna vôbec nepočúval. Položil lebku na voľné miesto na zapratanom stole. Will videl, že dokopy sú tam tri, usporiadané do radu.

„Odkiaľ ich máš?“ spýtal sa Will.

Doktor Burrows roztiahol prsty, aby sa mohol dotknúť povrchu lebky, ktorú práve skúmal, aj tej vedľajšej. „Tieto dve boli v skrýši pod vrcholom pyramídy. Uvoľnil som kameň s nápisom, ktorý sa dá voľne preložiť ako ,Pôvod‘. Obidve ležali pod ním.“

„V skrýši?“ divil sa Will. „Nič si mi nepovedal. Kde som bol, keď si ich našiel?“

„Preč so svojou kaderníčkou,“ sarkasticky odvetil doktor Burrows.

„Naozaj?“ zamračil sa Will. Tušil, v ktorý deň sa to stalo, no mrzelo ho, že otec sa v ňom pokúša vyvolať výčitky svedomia. Pomáhal mu takmer stále a mal pocit, že si občas zaslúži oddych.

„Áno, tuším ti ukazovala svoj úkryt – bola to tá pamätná chvíľa, keď vyhlásila, že ju pozorujú stromy,“ odvetil bez záujmu doktor Burrows a položil ruku na tretiu lebku. Bola veľmi biela, vyblednutá od slnka. „Táto je z tých troch, čo boli napichnuté na koloch.“

„Ocko! Nemal si s ňou hýbať!“ zvolal Will. „Boli tam z nejakého dôvodu. Mal si ich nechať tak.“

„Nevyťahuj na mňa povery,“ odvrkol doktor Burrows. Will videl, že otcovi iskria oči od vzrušenia, a rozhodol sa, že to nechá tak. Otec na niečo prišiel a Will vedel, že sa to od neho o chvíľu dozvie. Aj sa tak stalo. „Niet pochýb, že lebka z kola je ľudská. Homo sapiens, tak ako ty a ja,“ vyhlásil doktor Burrows. „A tak isto aj táto z dvojice v skrýši.“

„Je tmavšia,“ poznamenal Will.

„To nie je dôležité – sústreď sa na menšiu lebku vedľa nej, ktorú starobylá rasa považovala za natoľko dôležitú, aby ju zachovala v pyramíde. Povedz, čo vidíš,“ vyzval doktor Burrows Willa, zdvihol lebku a vložil ju synovi do rúk.

„Je ťažká. Rozhodne je to fosília,“ poťažkal ju Will. „A vyzerá inak ako ľudská…“

„To by som prosil,“ prerušil ho doktor Burrows. „Čo povieš na to hrubé obočie a čeľusť, čo vyčnieva oveľa viac ako ostatné?“

„Nie je ľudská?“ spýtal sa Will.

„Mal som len zopár semestrov antropológie, takže sa nepovažujem za odborníka. No podľa mňa má črty, ktoré nie sú ani ľudské, ani úplne opičie,“ vyhŕklo z doktora Burrowsa.

„Takže to nie je lebka opice ani ľudoopa?“

„Podľa mňa nie, lebo…“ prerušil ho doktor Burrows a zamával rukami. „Pamätáš si, ako som ti v Highfielde rozprával o chýbajúcich článkoch a Leakeyho človeku, keď si bol malý?“

„Rozprávky na dobrú noc o Leakeyho človeku,“ spomenul si Will a zasmial sa. „Áno, pamätám sa… lebka, ktorú našli v nejakej africkej rieke.“

„Presne tak! Jasný dôkaz o vzdialených predkoch človeka. No hoci sa objavili lebky zo štádia Homo erectus a z niekoľkých štádií predtým, vôbec nič nedokazuje postupný prechod od opice k človeku. Vôbec nič. Nenašli sa fosílie, čo by vyplnili medzeru v rade hominidov, ktorá trvala niekoľko miliónov rokov. Nemyslíš, že je to zvláštne?“

„Áno – veľmi zvláštne,“ odvetil Will.

„Pravdaže. Nikto nevysvetlil záhadu, prečo je v ľudských evolučných záznamoch medzera.“

„A?“ súril Will otca.

Doktor Burrows zobral synovi z rúk malú lebku a vrátil ju na stôl. „Možno to znie trošku strelene… no čo ak sa nikdy nenašli na Povrchu, lebo…“ Zdvihol prst a nabádal Willa, aby dokončil jeho domnienku.

Keď Will dosť rýchlo neodpovedal, doktor Burrows netrpezlivo pokračoval: „… lebo sa to všetko odohrávalo tu?“

„Aha,“ poznamenal Will, no otec už bol rozbehnutý.

„Čo ak bol tento vnútorný svet taviacim kotlom ľudskej evolúcie a možno dokonca aj evolúcie ďalších zvieracích druhov?“ Doktor Burrows rozhodil rukami a ukázal na džungľu okolo nich. „Všetky rastliny a stromy, ktoré tu vidíme, sa prispôsobili životu bez noci – a pritom flóra hore potrebuje na fotosyntézu a na spustenie fotoperiodických zmien tmu.“

„Foto… čo?“ spýtal sa Will.

Doktor Burrows ignoroval jeho otázku a pokračoval vo výklade: „Takže podľa mojej teórie neprestajné slnečné svetlo v tomto uzavretom ekosystéme zrýchľuje evolúciu. Zrýchlilo aj tú našu!“

„Chceš povedať, že v tomto vnútornom svete sa z opíc vyvinuli ľudia a potom sa vrátili na Povrch?“ hlesol Will.

„Presne tak!“ prízvukoval doktor Burrows. „Je to neuveriteľné… a starobylá rasa, ľudia, ktorí tu žili, boli natoľko inteligentní, že to zaujímalo aj ich. Podľa toho, čo sa píše na pyramíde, to takmer odhalili.“ Nadýchol sa. „Mimochodom, zrejme som urobil najvýznamnejší objav storočia.“

„Ďalší?“ zamrmlal Will a pokrútil hlavou nad starou lebkou.

Drake čupel na móle pri člne a pozrel na hodinky. „Slnko vychádza o šesť nula nula,“ povedal. Hoci mohol pomocou priezoru na nočné videnie hľadať na nepoužívanom letisku stopy po Chesterovi, s Eddiem sa rozhodli, že počkajú do svitania. Drake si krátil čas triedením vecí v taškách. Pod balíčkami niečo našiel a pomaly to vybral.

Pripomínalo to neohrabanú pištoľ.

„Zbraň?“ Eddie zbystril pozornosť.

Drake pokrútil hlavou. „Nie, je to prototyp nízkofrekvenčného detektora. Ešte nebol poriadne odskúšaný, no ak ho vyladíme, mal by poslúžiť ako stopovací systém – aj na veľké vzdialenosti pod zemou.“

Eddieho to zaujalo. „Cez zemskú kôru?“

Drake si obzeral číselník. „Áno, cez skaly – bez ohľadu na hrúbku vrstvy.“

„Užitočné,“ poznamenal Eddie.

„Áno. Willovi som ich dal dva a zopár majákov, aby mohol nájsť svojho…“ Drake zmĺkol. Vstal a stlačil spúšť na prístroji.

Keď ňou namieril po prúde rieky, ozvalo sa tichučké cvaknutie a strelka na prístroji sa pohla. „To bude protiatómový kryt, ak náhodou neoznačil niektorú zastávku.“

Keď sa obrátil k miestu, kde sa rieka vynárala z druhého konca prístavu, prístroj cvakol hlasnejšie a strelka sa rozkyvotala. „Zvláštne,“ povedal. Namieril na signál a zistil, že vedie k otvoru v múre. „Tu je ešte silnejší,“ zamyslene poznamenal. „Ktovie…“

Druhú Rebeccu a generála viezli vo veľkej čiernej limuzíne. Pred nimi a za nimi šli vojenské vozidlá a kolónu viedli dve motorky.

„Za čo ma to považujú?“ zašomrala druhá Rebecca, keď sa pozrela na šaty z bielej bavlny ozdobené krémovými stužkami, ktoré dostala. „Vy aspoň nevyzeráte ako lesná víla,“ povedala mlčanlivému generálovi, ktorý sedel vedľa nej. Cítila by sa oveľa príjemnejšie v tmavosivej uniforme, akú dali jemu.

Prešli popri prístave, kde zazreli oceán, a potom sa ocitli v centre metropoly. Druhá Rebecca sa cez dymové sklá limuzíny dívala na ľudí a na budovy. Keď prechádzali okolo školy, z brány vychádzal rad detí. Všetky mali klobúky so širokou strieškou na ochranu pred slnkom. Druhú Rebeccu ohromila veľkosť mesta – mihali sa okolo nich nekonečné rady domov a ulice s obchodmi. Potom uvidela budovy veľkosti hangárov: impozantné neoklasické stavby z granitu a ľahšieho kriedového kameňa s názvami ako Institut für Geologie a Zentrum für Medizinische Forschung na fasádach.

Vošli do podjazdu a vynorili sa v aleji stromov. Druhá Rebecca videla, že za stromami sa nachádza rozľahlé námestie a ešte ďalej sa pretínajú cesty s hustou premávkou. Ju však zaujali sochy medzi stromami – pyšné postavy mužov na granitových podstavcoch. „Fridrich Veľký,“ prečítala na jednej z nich.

„A na čestnom mieste Albert Speer,“ doložil generál. Druhá Rebecca natiahla krk a uvidela postavu v obleku, ktorá držala rozložené projekty. Bola to posledná socha v rade a na rozdiel od ostatných nemala hlavu obrátenú k soche na protiľahlej strane, ale k oblúku, ku ktorému sa hnala limuzína. Námestie lemovali vojenské vozidlá a generála zaujal dlhý rad tankov – niektoré mali neutrálnu sivú farbu, iné lesnú kamufláž. „Obrnená technika?“ spýtal sa potichu.

„Ten oblúk poznám – videla som ho z vrchu,“ povedala druhá Rebecca, keď si uvedomila, čo jej je také známe.

Cesta viedla k jednému stĺpu oblúka. Zastali a zvonku im otvorili dvere na limuzíne. Vojaci z eskorty okolo nich utvorili kordón. Oblúk stál na veľkom ostrove, okolo ktorého prúdila doprava, a vojaci sa zoradili tak, aby zvedavé tváre v autách nevideli dvoch styxov.

Keď druhá Rebecca stúpila na chodník, spoznala jedného vojaka z eskorty – bol to mladý dôstojník, ktorý velil oddielu pri mestskej bráne. Keď kontroloval, či sú jeho muži správne zoradení, pôsobil oveľa uvoľnenejšie ako pri prvom stretnutí.

„Tak sa zase stretávame,“ poznamenala druhá Rebecca.

Dôstojník sa nebadane usmial a prikývol. Bolo jasné, že chce, aby pokračovala k oblúku, no ona zostala na mieste.

„Chcem vám poďakovať, že ste zastavili svojich mužov,“ povedala. „Ľahko sa to mohlo vymknúť spod kontroly, no vy ste zachovali rozvahu a zachránili ste životy svojich ľudí. A čo je najdôležitejšie, pomohli ste zachrániť život mojej sestre. Na to nikdy nezabudnem.“

Dôstojník znovu prikývol a naznačil, že by ona aj generál mali prejsť ku vchodu v bližšom stĺpe oblúka. Druhá Rebecca zdvihla hlavu a hore na poschodiach uvidela nekonečné rady dymových okien. Vykročila ku vchodu, potom zastala.

„Ako sa to tu volá?“ spýtala sa dôstojníka.

„Das Kanzlermt… po anglicky je to asi sídlo kancelára,“ odvetil.

„Áno,“ prikývla.

Druhá Rebecca s generálom vošli cez otáčavé dvere zo skla a z mosadze a cez mramorovú halu ich zaviedli k výťahu. Vojenská eskorta zostala dolu a styxovia sami sa vyviezli výťahom asi cez tridsať poschodí. Na samom vrchu čakala žena v tmavom kostýme. Druhá Rebecca pokrčila nosom, keď zacítila jej výrazný parfum. Hoci bola mladá, mala hrubú vrstvu mejkapu a platinové blond vlasy nalakované do pevnosti kovu.

„Vitajte,“ priateľsky prehovorila a potom zamierila k druhej Rebecce. „Ako vám tie šaty pristanú!“ usmiala sa. Znelo to, akoby lichotila dcére nejakého hodnostára. No nedočkala sa odpovede, akú predpokladala.

„Sú hnusné,“ odvrkla druhá Rebecca a pohýbala plecami pod ľahkou bavlnou. „Pri najbližšej príležitosti ich roztrhám a spálim.“

„Och!“ vytreštila oči žena. „T… tadiaľto, prosím,“ zakoktala a zaviedla ich do ďalšej haly. Jej podpätky na vyleštenej kamennej dlážke nahlas klopkali. Úzkostlivo sa vyhýbala pohľadu na druhú Rebeccu, len zaklopala na veľké dvojité drevené dvere a otvorila ich.

„Nech sa páči,“ ozvalo sa zvnútra.

Druhá Rebecca vošla do miestnosti, generál niekoľko krokov za ňou. Pohľadom spočinula na dlhom stole z lakovaného tmavého dreva, ktorý obklopovalo množstvo stoličiek. V strede stola stál obrovský zamračený orol, ktorý sa vynáral z rozbitej bronzovej gule. Druhá Rebecca pri bližšom pohľade zistila, že guľa má znázorňovať svet.

„Dobrý deň.“ Muž vstal a blížil sa k nim. Druhá Rebecca sa pokúšala nezízať mu na fúziky. Nevedela mu odhadnúť vek, no usúdila, že bude mať pred šesťdesiatkou. Bol telnatý a pri chôdzi dychčal. Mal čierne vlasy ulízané dozadu a na sebe béžovú uniformu so zlatými epoletami.

„Som Herr Friedrich, kancelár Novej Germánie,“ predstavil sa srdečným hlasom. Okrem mierneho prízvuku hovoril bezchybnou angličtinou. Vystrel mäkkú dlaň a podal si ruku s druhou Rebeccou aj s generálom. Potom ukázal na koniec stola, kde predtým sedel. No druhá Rebecca zamierila k dlhému oknu. Pohľad z výšky na metropolu vyrážal dych a spolu s generálom sa ním chvíľu kochali.

„Úžasné, však?“ hrdo sa spýtal kancelár. Ukázal na čiernobielu fotografiu na stene pri okne. „Keď sme pred vyše šesťdesiatimi rokmi prišli do nového sveta, bolo tu len toto – pás zeme medzi morom a horami, stromy a pár zrúcanín.“ Fotografia zachytávala oblasť džungle počas úprav – pracovné oddiely mužov vyzlečených do pol pása rúbali stromy a tlačili naložené vozne, okolo nich horeli ohne. Rebecca si vzadu všimla stany a vedľa nich niekoľko nezvyčajných vrtuľníkov.

„Pred šesťdesiatimi rokmi,“ zopakovala druhá Rebecca, keď znovu pozrela na metropolu.

„Všetko sa to začalo v tridsiatych rokoch, keď Himmler vysielal expedície do najvzdialenejších kútov sveta, od Tibetu po obidva póly. Hľadal dávne poznanie, ktoré by nacistickej strane pomohlo získať moc. Himmler veril v teóriu dutej Zeme. Dnes stojíme v meste, ktoré má takmer päťstotisíc obyvateľov, len vďaka tomu, že Hitler chcel, aby Tretia ríša vydržala tisíc rokov, ako sľúbil nášmu národu. Nová Germánia sa mala stať jeho útočiskom, jeho posledným pôsobiskom v prípade, že by prehral vojnu.“

„No nikdy sa sem nedostal,“ povedala druhá Rebecca. „Zomrel v bunkri.“

Kancelár chcel niečo povedať, no dvierkami v rohu miestnosti vošiel sluha, tak sa len usmial a zopäl ruky. „Povedal som si, že sa treba naobedovať. Keďže ide o takú významnú udalosť, pripravili nám pleziosaura,“ povedal a vybral sa k stolu, na ktorom ležali tri taniere.

„Pleziosaura?“ zatiahla druhá Rebecca. Len čo to slovo vyslovila, uvedomila si, prečo jej znie tak známo – Will a doktor Burrows v jednom kuse vykladali o fosíliách, ktoré túžili nájsť. Patril medzi ne aj pleziosaurus a ichtyosaurus. „Nie je to vyhynutý dinosaurus, čo vyzerá ako obrovský jašter s dlhým krkom?“

„Presne tak,“ pochválil ju kancelár, „až na jednu maličkosť. To zviera v našich oceánoch nevyhynulo a najchutnejšie kúsky sú zo zadnej časti. Môj kuchár je najlepší v celom meste – jemne opečie každý steak a servíruje ho na mangovej ryži.“ Kancelár si oblizol lesklé pery. „Čaká vás výnimočná pochúťka.“

Sadli si za stôl a sluha im ponalieval chladenú vodu zo strieborného krčaha. „Človek sa rýchlo naučí, že ak sa chce na tento svet a jeho vysoké teploty adaptovať, musí piť veľa tekutín a poriadne jesť,“ vyhlásil kancelár, vzal si na tanier bagetu a rozlomil ju. „Nie sme zvyknutí prijímať návštevy zhora, no dúfam, že sa o vás dobre postarali. Boli ste so všetkým spokojní?“ zaujímal sa. Očividne ho informovali, že toto dievča hosťom velí, no možno tomu celkom neveril, lebo si dával záležať, aby otázky adresoval aj generálovi.

„Samozrejme, ďakujeme,“ zdvorilo odvetila druhá Rebecca. „No musím povedať, že sprchy, na ktorých trvajú vaši lekári, a tie nekonečné dávky jódu sú po čase už trochu otravné.“

Kancelár sa súcitne usmial. „Verím. Žiaľ, prišli ste cez uránové bane, ale informovali ma, že žiareniu ste neboli vystavení príliš dlho. Tie sprchy a jód sú preventívne, ale veľmi potrebné. Určite vám povedali, že vzhľadom na vysoký stupeň žiarenia trávime v tých horách a v určitých oblastiach džungle len obmedzený čas.“

Druhá Rebecca prikývla.

„A vaša sestra? Zotavuje sa?“ spýtal sa kancelár.

„Vaši lekári robia zázraky,“ prikývla druhá Rebecca. „Stratila toľko krvi, že som si nebola istá, či to prežije. No prežila, má sa lepšie a som vám za to zaviazaná. Ide sa zblázniť od radosti, že ste jej poslali zubára, aby jej dal do poriadku zuby.“

Kancelár mávol rukou. „Takáto pomoc je medzi starými spojencami samozrejmosťou.“ Pozrel na spis na stolíku za limitátorským generálom. „Takže… Mefistofeles. Čítal som o vás spisy – sú archivované fotograficky, takže chvíľu trvalo, kým sa našli, ale už sú tu. A ospravedlňujem sa, že som sa s vami nestretol skôr, ale som v priamom styku so svojimi ľuďmi po celý čas, čo ste našimi hosťami.“

„Hosťami?“ ostro sa spýtala druhá Rebecca, práve keď mal kancelár plné ústa vody.

Chvíľu trvalo, kým hlasno preglgol – nebol zvyknutý, že s ním niekto takto hovorí. Položil pohár na stôl, oprel sa na stoličke a čakal, ako bude druhá Rebecca pokračovať.

„Hostia alebo zajatci? Sme v ohradenom priestore a strážia nás ozbrojenci. Doteraz nám nedovolili nikam ísť,“ oborila sa naňho druhá Rebecca.

Kancelár si preplietol prsty na rukách. „Tá ochrana je pre vaše dobro. Nechceme vyplašiť civilistov, ktorí nie sú zvyknutí na prítomnosť cudzincov. Z mesta môžete odísť, kedykoľvek chcete – no kým ste medzi jeho múrmi, musím trvať na tom, že zostanete pod naším dohľadom.“

„Takže nám to dovolíte? Dovolíte nám odísť? Nebojíte sa, že vašu existenciu prezradíme vonkajšiemu svetu, keď sa tam vrátime?“ pýtala sa druhá Rebecca.

„Neverím, že to spravíte,“ bez váhania odvetil kancelár. „Styxovia si cenia súkromie rovnako ako my. A trhlinu v Antarktíde, ktorou sme vošli, naši inžinieri zapečatili – uzavreli ju pomocou výbuchov. Nevieme síce, kadiaľ ste vošli do nášho sveta, no keby sme chceli, nájdeme to miesto a aj ho uzavrieme.“

„Netreba,“ ubezpečila ho druhá Rebecca. „Vaše tajomstvo je u nás v bezpečí.“ Ani sa nenadýchla a pokračovala: „No potrebujeme od vás pomoc.“

„To závisí od…“ začal kancelár.

„Nie, od ničoho to nezávisí,“ prerušila ho druhá Rebecca. „Pred inváziou do Poľska sme s nemeckým veliteľstvom uzavreli dohodu. Poskytli sme vám tajné informácie, ktoré vám v Európe pomohli dobyť mnohé vojenské ciele. Tieto informácie sme nezískali zadarmo – prišlo pri tom o život veľa styxov. A dohoda bola obojstranná. My sme splnili svoj diel a za to ste nám sľúbili miesto vo vedení, ak vyhráte vojnu. Nesplnili ste to. Ja splátku vášho dlhu žiadam teraz.“

Kancelár prehovoril a pokúšal sa čítať v jej tmavých očiach. „Prepáčte, ale to sa stalo predtým, ako som sa narodil, a okrem toho, do tohto sveta sa nedostal nik z veliteľstva,“ namietol.

Vošiel sluha so servírovacím vozíkom, no kancelár ho mávnutím ruky poslal preč z miestnosti.

Druhá Rebecca chladne hľadela na kancelára. „Nepokúšajte sa vykrútiť z dohody. Nežiadam vás o veľa. Žiadam, aby ste nám pomohli pri hľadaní niečoho, čo chceme znovu získať… niečoho, čo nám ukradli. Dlhujete to styxom. A keď žiadame to, čo nám právom patrí, neradi by sme zažili sklamanie. Neznížim sa k hrozbám, no radím vám, vychádzajte s nami po dobrom.“

Keď druhá Rebecca rozprávala, kancelár trochu zdvihol obočie a teraz mu tak zostalo.

„Obávam sa, že generáli, s ktorým ste uzavreli dohodu, sú dávno mŕtvi,“ povedal kancelár. „Zabili ich na konci vojny alebo ich čakal norimberský proces. My, hoci pre zachovanie poriadku v Novej Germánii pokračujeme v pruskej vojenskej tradícii, sme úplne iní. Neprenasledujeme rasy, ktoré sme predtým prenasledovali. Nie sme bojachtiví. Nie sme nacisti.“

Druhá Rebecca kývla na bronzového orla, vychádzajúceho z rozbitej gule. „Tak čo je toto? Fasáda? Našli ste si pohodlný úkryt, keď vašu krajinu porazili, a stratili ste guráž?“ povedala opovržlivo.

V miestnosti nastalo ticho.

„Áno, ak sa na to chcete dívať takto,“ ozval sa kancelár. „Počuli sme, čo sa po vojne stalo materskej krajine, a nemáme záujem o to, čo sa deje vo vonkajšom svete. Počas prvých mesiacov sa členovia nacistickej strany, ktorí sprevádzali konvoj vrtuľníkov z Antarktídy – ako to povedať – stratili po ceste. Dôstojníci SS a všetci technickí pracovníci, ktorých sem priviezli aj s rodinami, chceli zabudnúť na minulosť a vybudovať si nový život. Mnohí boli v Stalingrade a na východnom fronte a po piatich rokoch bezcieľneho vraždenia mali po krk smrti a ničenia.“

„Lev už nereve…“ Druhá Rebecca sa kyslo usmiala. „Takže tak je to – cúvli ste a svoj národ ste v tom nechali? Ste slabí a úbohí. Mohli by ste sa volať Nová Slabingeria.“ Bezočivo mykla hlavou.

Kancelár sa pohniezdil, akoby nevedel odpovedať.

„My sme sa nevzdali,“ pokračovala druhá Rebecca. „A ak si nesplníte povinnosti voči nám, čakajú vás vážne dôsledky.“

Ozval sa generál – nenúteným, takmer konverzačným tónom: „Splňte našu žiadosť, lebo prídu tisíce limitátorov – takých ako ja – a zabijú každého muža, ženu a dieťa v meste.“

Kancelárovo obočie vyletelo tak vysoko, akoby už nikdy nemalo klesnúť.

Rebecca zovrela päsť a pomaly ju položila na stôl, potom sa nadýchla a uprela na kancelára čierne oči. „Poskytnete nám mužov vybratých z vášho najlepšieho pluku a dopravu. Keď získame, po čo sme prišli, v pokoji odídeme. Rozumiete?“

Nastalo ticho, v ktorom kancelár prikývol.

Styxka a generál vstali od stola ako jeden.

„Odchádzate? A čo obed?“ potichu sa spýtal kancelár.

„Vraciame sa, odkiaľ sme prišli. Ja jedávam so svojimi ľuďmi,“ povedala druhá Rebecca. Pozrela na servírovací vozík, ktorý tam nechal sluha, a uškrnula sa: „No vy si dajte ten plazí zadok.“

Kapitola 11

„Mám niečo z toho presunúť do skrýše?“ spýtala sa Elliottová, keď si brala bergen. „Bude to tam v bezpečí.“

Na základni, čo im vybudovala na strome, teraz sledovala, ako sa Will bezcieľne prehrabáva vo svojich veciach. Nemal tam prečo byť, len mu s ňou bolo dobre.

Keď neodpovedal, postavila sa a prešla k nemu. „Mali by ste si tu nechať nejaké zbrane a muníciu, no zvyšok vám len zaberá miesto,“ pokračovala.

„Jasné,“ zamrmlal a začal vyberať veci. Potom zastal a pozrel na ňu. „Vieš, ockovi som ten tunel nespomínal,“ povedal.

„Naozaj?“

Hoci doktor Burrows neprejavil o skrýšu záujem, Will vedel, že tunel za vodopádom by vidieť určite chcel. Rytina pri jeho vchode naznačovala, že ho vytesala starobylá rasa, takže doktor Burrows by chcel trasu preskúmať.

„Mal si mu to povedať,“ utrúsila, kľakla si k Willovi a vybrala niekoľko vecí, akoby to nebol schopný spraviť sám. „Ak tá chodba vedie zase až tam, kde bývala Martha, a to je celkom možné, je to cesta, ktorou sa môžete vrátiť domov. To je dosť dôležité.“

Will prikývol. „Hej, ibaže ani ja odtiaľto nechcem odísť. Ocko sa jedného dňa vráti a všetkým vyrozpráva o svojich objavoch. Túži po uznaní, stále o tom hovorí.“ Will zmraštil čelo, na tvári sa mu jasne zračil vnútorný boj. „A odvlečie ma so sebou, lebo niekto mu bude musieť niesť všetky tie lebky, kamene a iné artefakty, aby mal čím dokázať svoje tvrdenia.“

„Možno ťa vezme so sebou, aby dal na teba pozor,“ nadhodila Elliottová.

Will mal pripravenú odpoveď. „Nie, on taký nie je,“ vzdychol. „Tvrdí, že niektoré myšlienky sú príliš významné, aby sa im ľudia stavali do cesty,“ dodal. Tak sa vyjadril otec tesne predtým, ako skočil do Fajčiarky Jean – a skok ho zaviedol do tohto sveta. Will pozrel na dievča. „Je jasné, že na prvom mieste je uňho práca. Až potom nasledujem ja.“

Elliottová prikývla.

Will sa tváril, že si prezerá zlomený necht. „A ja ťa tu nechcem nechať… samu,“ doložil rozochvene.

„Uvidíme,“ prehodila akoby nič. Pobrala zopár jeho vecí a vstala. „Pozri sa na to z tej lepšej stránky – možno nás niečo zabije, skôr ako sa budeme musieť rozhodnúť,“ doložila a vrátila sa k svojmu bergenu.

Will nevedel, čo robiť. Pokúsil sa jej dať najavo svoje city jediným spôsobom, ktorý mu zišiel na um a nebol príliš trápny, no ona reagovala inak, ako dúfal. Takmer mu pripadalo, že ho odmietla.

A možno je to prosté – nepáči sa jej. Možno je pre ňu príliš obyčajný. Vidí doňho, a vlastne nečudo, veď žijú v tesnej blízkosti. Ani na ňu nemá čím zapôsobiť, pretože ona má zázračné schopnosti, vďaka ktorým tu nielen prežije, ale je vo svojom živle. Všetko, čo Will vie on, vie ona desaťkrát lepšie.

V tejto čudnej situácii sa ocitli len vďaka náhode a možno nič iné ani nemôže očakávať. Keby mala príležitosť, azda by bola radšej s niekým iným. „Asi s Chesterom,“ vzdychol.

A keby aj nie, tak mu všetko pokazí doktor Burrows sebeckou a bezohľadnou honbou za poznaním. Will otočil hlavu tam, kde sa týčila pyramída. Rozoznal otca, ktorý ako nejaký čudesný pavúk liezol po stupňoch a nerušene študoval vyryté nápisy. Ten pavúk splietol sieť, v ktorej Will uviazol, či sa mu to páčilo, alebo nie.

Keď sa po Južnej jaskyni rozľahlo prvé zádumčivé dunenie zvona, pani Burrowsová sa vynorila z tmavého kúta svojej mysle, kde trávila celé dni. No hoci sa vracala do tela, tak ako si ruka navlieka rukavicu, nepohla ani svalom. Načúvala zvukom z chodby, kde si Eliza a jej matka nasadzovali klobúky a naťahovali kabáty.

„Je v poriadku,“ úsečne hlásila Eliza matke, keď nazrela do dverí a skontrolovala pani Burrowsovú. Potom ženy vyšli z domu, kvokajúc ako staré sliepky.

Chystali sa nešpory, bohoslužby, ktoré podfarbovali každý večer v Kolónii, a neoplatilo sa na ne meškať. Tejto noci pracoval druhý strážnik vo Štvrti, takže nemohol ísť s matkou a so sestrou a plánoval navštíviť kostol v blízkosti policajnej stanice. Teda ak nebude musieť dozerať na nejakého neboráka v pevnosti.

Zvon zaznel siedmy raz a naposledy a ktosi predupotal po chodníku pred domom. Potom nastalo ticho. Všetci okrem chorých, príliš starých a tých, ktorí museli pracovať, mali povinnosť prísť na nešpory. Tam dostávali svoju pravidelnú dávku ideológie z Knihy zániku a navyše sa styxovia mohli dobre prizrieť svojmu stádočku. Vravelo sa, že dvaja styxovia, ktorí stoja pri vchode do chrámu, presne vedia, kto by tam mal byť, a sledujú každého, od koho sa čakajú problémy.

Keď druhý strážnik prvý raz priviedol pani Burrowsovú k sebe, Eliza nástojila, že si musí vykonať povinnosť, a odviezla ju na bohoslužby v kolieskovom kresle. No len čo sa priblížila k svätyni, cestu jej zastala skupinka rozhorčených Kolonistov. Ignorovala ich šomranie na tému „hnusných Pozemšťanov“ a „pohanov“ a pokúsila sa ich obísť, až vyšla na cestu. Do samotného chrámu jej však Kolonisti zabránili vojsť. Dvaja styxovia pri bráne proti tomu nezasiahli.

Mozog pani Burrowsovej stále trpel následkami temného svetla, takže každému okoloidúcemu pripadala ako zamdletá, ona však cítila vyžarovanie čistej nenávisti davu. Mala pocit, že jej praskne hlava, a pustila sa jej z nosa krv. Onedlho sa jej po tvári valila celá rieka červenej tekutiny, akoby jej praskla tepna, nie bežná žilka.

Eliza sa pokúšala krvácanie zastaviť a dav skandoval: „Chceme krv Pozemšťanov!“ a „Vykrvácaj, ty prasa!“ Eliza sa vzdala nádeje na bohoslužby a sprevádzaná krikom davu sa vrátila domov.

Po tom incidente už nechávala pani Burrowsovú v dome bez dozoru. A odvtedy sa citlivosť pani Burrowsovej na emócie ešte vyostrila, takže vôbec netušila, či by znovu zniesla stádovitú zúrivosť Kolonistov. To by sa jej mohlo stať osudným, lebo vedela, že keby prestala hrať živú mŕtvolu a zareagovala, bol by koniec. Odpratali by ju do pevnosti a styxovia by ju zrejme podrobili ďalšiemu výsluchu pod temným svetlom.

Až teraz, v prázdnom dome a bez dozoru, otvorila pani Burrowsová oči a posadila sa. Odhodila uterák, ktorý jej prestreli na prsia, aby sa nezaslintala, a postavila sa. „Tak, to je lepšie,“ prehodila a ponaťahovala si ruky vo voľnom odeve. Zívla, akoby sa preberala z hlbokého spánku.

Sadla si na dlážku a rýchlo si precvičila jogínsku zostavu, aby si uvoľnila stuhnuté svaly. Potom vstala.

„Colly!“ ticho zavolala. „Kde si?“

Vyžla dobehla a pani Burrowsová ju pohladkala po hebkej čiernej koži na temene. „Dobrá, dobrá,“ šepla a prešla do chodby s mačkou po boku.

Hoci sa pani Burrowsovej zhoršil zrak, už sa nemusela spoliehať na Collin sprievod. V noci, keď dom spal, precvičovala si šiesty zmysel, testovala jeho čoraz širšie hranice. A tento zmysel zo dňa na deň silnel.

Pani Burrowsová videla – len celkom inak ako ostatní.

Prešla k vchodovým dverám a otvorila ich – za nimi sa ťahala opustená ulica. Potom zapojila svoju novú schopnosť. Bolo to, akoby vysielala neviditeľné chápadlá a tie chápadlá jej prinášali naspäť informácie, takže vlastne videla všetko a dotýkala sa všetkého, s čím sa stretli. Vetvili sa všetkými smermi, k domom na druhej strane, na koniec ulice aj ďalej, skúmali, ohmatávali. Nablízku neboli ľudia – to cítila –, a až keď vystrela chápadlo omnoho ďalej, narazila na prepchatú miestnosť, kde sa konali nešpory. Veriaci vysielali rozličné pocity – nudu, únavu aj strach –, takže styxský kazateľ zrejme zase chrlil oheň a síru. No keď pani Burrowsová toto chápadlo rýchlo stiahla, niečo zachytilo.

„Nie!“ zhíkla a vyšla pred dom, ba dokonca vykročila po záhradnom chodníku. Vetrila. Neovládla sa, nový pach ju priťahoval ani plameň nočného motýľa. Colly prosebne zamňaukala, akoby súdila, že pani Burrowsová by nemala opúšťať dom.

„To je v poriadku,“ upokojovala ju pani Burrowsová. „Aha, nikto tu nie je.“

Na konci ulice zahla za roh, potom prešla po ďalších cestách, až zbadala miesto, ktoré predtým vycítila. Bol to dom uprostred radovej zástavby. Zavetrila, či je to ten správny, prešla ku vchodu a potisla dvere. Boli zamknuté, tak vyskúšala okná. Jedno sa jej podarilo vysunúť hore.

Preliezla dnu a ocitla sa v obývačke, kde v kozube doháral oheň a na stole ležala nedojedená večera. Pani Burrowsová to všetko ignorovala a znovu zavetrila. Šla do zadnej časti domu. A tam, opretý o stenu pri východe, stál predmet, ktorý ju sem privolal.

„Will,“ povedala a vystrela ruku. Dotkla sa synovho milovaného rýľa. Nechápala, ako sa tu ten nástroj ocitol, no musela si ho vziať. Prebehla rukou po antikorovom porisku a spomenula si, ako dobre sa oň Will staral. V Highfielde ho každý večer čistil a leštil.

Sem ju však neprilákala hladkosť poriska a drevenej rukoväte. Aj po toľkých mesiacoch v Kolónii jej pach, ktorý stále lipol na rýli, vytvoril za viečkami živý obraz syna. Usmiala sa, no iba krátko. Mozog, ktorý sa postupne uzdravoval a nanovo si prepájal obvody, jej oznámil, že sa vzdialila od dôvodu, pre ktorý skončila v Kolónii. Pokúšala sa Willovi pomôcť v boji proti styxom a v tejto chvíli ani netušila, kde Will je – či vôbec žije. Naposledy ho videla v reštaurácii Little Chef cestou do Norfolku a teraz uvažovala, ako hlboko asi vstúpil do útrob Zeme, kam ho vyslal Drake.

„Už tu nemôžem dlho zostať,“ zašepkala. „Musím z Kolónie odísť,“ oznámila mačke, ktorá za ňou prišla a zaujato ju pozorovala. „Okamžite musíme odísť z tohto domu!“ rozrušene doložila, keď sa jedno z jej chápadiel napojilo na záblesk aktivity v chráme o pár ulíc ďalej. Pani Burrowsová sa vrhla k oknu a vyliezla na ulicu. Pustila rýľ a so zakliatím ho zdvihla. Dala sa do behu.

„Utekaj, Colly!“ zasyčala. Cítila okolo seba ľudí, ktorí sa zase trúsili do ulíc. Už len kúsok od domu si uvedomila, že z opačného smeru sa k nej ktosi príliš rýchlo blíži. Vycítila dvoch Kolonistov. Nemohla sa im ukázať. Strhla vyžlu a skočila do uličky medzi domami. Hoci slabý zrak jej to nemohol potvrdiť bez pochybností, dúfala, že je mimo dosahu pouličného osvetlenia. Kolonisti, čo kráčali k nej, boli iba dve malé deti – chlapček a dievčatko. S výskaním a so smiechom prebehli pomimo.

Len čo zmizli, pani Burrowsová vyšla z uličky a utekala k domu. Schovala rýľ za príborník v izbe, kde sedávala. Colly poskakovala, vzrušená z divého behu. „Pokojne,“ prikázala jej pani Burrowsová. „Choď do koša.“ Vyžla poslušne vykĺzla z miestnosti a pani Burrowsová si sadla do kolieskového kresla, práve keď začula, ako sa otvárajú vchodové dvere. Spomenula si ešte na uterák, čo mala predtým na prsiach. Ty hlupaňa! zúfalo si vynadala. Vystrela ruku, zdvihla uterák zo zeme, prestrela si ho na hrudník a sadla si do kresla, práve keď do miestnosti vošli Eliza s matkou.

V klobúkoch a kabátoch mrzuto hľadeli na pani Burrowsovú. Vyžarovalo z nich rozhorčenie.

„Ešte stále tu trčíš, ty zdochlina?“ odfrkla si starena.

„A kam by šla?“ zasyčala Eliza, no potom zaváhala. „Nejaká je červená, čo? Že by mala horúčku?“ doložila s nádejou. Prešla k pani Burrowsovej a siahla jej na čelo.

Pani Burrowsová si hneď spomalila dýchanie a znížila teplotu tela, aby nevytušili, že sa zadychčala pri námahe.

„Nemá zvýšenú teplotu,“ sklamane utrúsila Eliza.

Starena stíšila hlas. „Možno by sme jej mali trochu pomôcť,“ nadhodila. „Aj tak sa nikdy neuzdraví, bolo by to len ako zahasiť tlejúci knôt, nie?“

„Takto sa to už ďalej nedá,“ prikyvovala Eliza.

„Veru nedá. A zúfalá situácia si žiada zúfalé riešenia,“ šepla starena a strhla si klobúk. „Nemohli by sme ju prestať kŕmiť? Alebo jej dať do jedla jed?“

Eliza stála pred pani Burrowsovou bez slova, no práve jej mlčanie hovorilo jasnou rečou.

Veď ešte uvidíme, pomyslela si pani Burrowsová, keď sa stiahla do tmavého kúta mozgu, stále s obrazom Willa, ktorý jej pričaroval ten rýľ. Len to skúste, vy ježibaby!

Kapitola 12

H nali sa cez norfolský vidiek. Eddie šoféroval a Drake s detektorom v ruke stopoval signál majáka a zároveň pomocou navigačného systému auta h ľa dal najkratšiu cestu k nemu.

„Do ľa va,“ inštruoval Eddieho, a keď si prezrel trasy v systéme satelitnej navigácie, doložil: „Nie, pardon, rovno a druhá odbočka do ľa va.“ Pozrel na cestu pred nimi a zazrel nápis. „Walsingham,“ prečítal. „Takto čoskoro skončíme na pobreží.“

O desať minút signál tak zosilnel, že detektor takmer bez prestávky cvakal. Drake ho stlmil. „Dobre, sme dosť blízko. Auto nechajme tu a preh ľa dajme oblasť peši.“

Eddie našiel miesto na zaparkovanie a obaja vystúpili. Drake vybral z kufra, čo potrebovali, a chví ľu kontroloval smer signálu, kým si nasadil a zapol prístroj na nočné videnie. Prešli cez cestu do repkového po ľa a držali sa na chodníku pri jeho okraji. Kráčali čo najrýchlejšie.

Cez objektív nočného videnia sa Drakovi repkové pole javilo ako more bieleho zlata čerené vetríkom. Eddie ved ľa neho robil dlhé tiché kroky. V limitátorskej uniforme a so styxskou puškou v rukách pôsobila jeho tmavá silueta na pozadí po ľa zvláštne. Vyzeral ako hrdinský bojovník z eposu. Vždy najlepší a nad najlepších, spomenul si Drake na verš z Homéra.

Odrazu bol za spoločnosť tohto styxa vďačný. Tak dlho bol v zdanlivo beznádejnom boji proti nepriate ľo vi sám, a teraz mal konečne spojenca. Dokonca, ak sa ho tak odvážil v duchu nazvať, priate ľa . Stále si nezvykol na blízkosť niekoho z opačného tábora, no uznával, že Eddie má pravdu. V mnohom sa podobajú.

O ďalší kilometer sa im pred očami objavila vyvýšenina, ako sa priblížili k živému plotu na konci trávnatej lúky. Eddie zdvihol päsť a zastavil Draka. Prikrčili sa.

Drake si prezeral plot cez objektív prístroja na nočné videnie a pokúšal sa zistiť, čo Eddieho znepokojilo. Potom si všimol, že styx sa sústreďuje najmä na pôdu pred nimi. Drake vybral pištoľ a díval sa, ako Eddie odstraňuje spadnuté konáre stromov a suché trsy trávy. Nechápal, čo styx robí, no hneď mu to došlo. Eddie odstránil toľko konárov a trávy, až odhalil mriežku z palíc, pod ktorou sa nachádzala hlboká priekopa. Na jej dne Drake rozoznal rad kolov so zaostrenými hrotmi, zabodnutých do čerstvo vykopanej hliny.

Stretli sa im poh ľa dy. Toto bola pasca – čosi, čo by sa v Norfolku bežne vyskytovať nemalo. Neprehovorili, no obom zišlo na um, či sa má do nej chytiť zviera – pomerne veľké –, alebo človek. Veľkosť a poloha jamy poukazovali skôr na druhú možnosť.

Eddie dal Drakovi znamenie, obišli priekopu a prezreli každý kúsok pôdy cestou k živému plotu. Drake našiel redšiu časť plota a začal ju prehmatávať rukou. Narazil na konár, ktorý bol natiahnutý a pripevnený asi vo výške pleca, no radšej ním nepohol. Možno je ten kus dreva neškodný, ale načo riskovať?

Popri živom plote sa pohli do ľa va a odrazu za ním uvideli strechu kôlne. Živý plot sa stáčal v pravom uhle a rovno pred nimi sa týčila vyvýšenina. Eddie ukázal najskôr na pušku, potom na kopec. Drake pochopil, že sa chce dostať vyššie, aby sa pozrel na terén cez priezor na nočné videnie.

Drake kráčal popri živom plote a našiel ďalšie miesto, cez ktoré sa dalo prejsť. Vynoril sa na kvetinovom záhone, prikrčil sa a chví ľu pozoroval záhradu. Pripadala mu nevinná – sad, zopár stoličiek, lavička, kŕmidlo pre vtáky. Bežné miesto, trochu vyčačkané – predstava mešťanov o vidieckej záhrade.

No ten, kto vykopal pascu, chcel odradiť návštevníkov a neváhal ich ani zabiť. Sotva to bol styx – tí nebudujú také primitívne pasce. Drake zvažoval možnosti. Pripomínalo mu to vzbúrencov, no sotva si mohol byť istý. Už sa pýtal sám seba, či napokon Chestera vôbec objaví – ten maják mohol vziať a dať sem hocikto iný.

Postupoval ďalej a do nosa mu udrel zápach. Bližšie ku kôlni silnel. Pri doštenej stene Drake počkal, započúval sa a skontroloval, či sa v záhrade niečo nehýbe. Potom dvere pomaly otvoril jedným prstom.

Do vzduchu sa zdvihli rozzúrené muchy a Draka ovalil neopísate ľn ý smrad.

Od hrôzy zhíkol.

Na dlážke kôlne napočítal štyri telá, všetky napoly vyzlečené. Ležala tam jedna žena a traja muži a pod ľa tmavomodrých nohavíc a svetlomodrej košele vrchný a najčerstvejší mŕtvy mohol byť poštárom. Jedna vec bola vidieť telá vojakov padlých v boji – s tým sa Drake naučil vyrovnať –, druhá pozerať sa na mŕtvych civilistov, navyše v štádiu rozkladu.

Potom si všimol ešte niečo.

„Kristepane,“ zachripel.

Zdvihol si dlaň k ústam a pokúsil sa nevydať zvuk, no aj tak ho naplo.

Nespôsobil to len teplý pach rozkladu a poh ľa d na mŕtvoly.

Z tiel chýbali celé kusy, mäso bolo odrezané od kostí.

Drake rýchlo cúvol a zabuchol dvere, potom zamieril k sadu tesne za záhradným nábytkom. Možno sa pohyboval prirýchlo, no ten smrad nezniesol.

Pochopil, že má do činenia so šialencom, ktorý sa nezastaví pred ničím. Aspoňže medzi tými mŕtvymi nebol Chester, no ktovie, čo ho postihlo. Ak ešte žije, Drake ho musí rýchlo dostať preč.

Prinútil sa pomaly dýchať a všetkými zmyslami vnímať okolie. Jasne videl dom, no nešiel k nemu cez sad – tam a aj v záhradnej bránke mohli byť ďalšie pasce.

Namiesto toho zabočil do ľa va a obišiel dom zboku. Držal sa mimo chodníka a opatrne naš ľa poval po mäkkej hline. Potom preliezol cez nízky latkový plot. Pred domom parkovalo auto – šikmo, akoby ho tam ktosi narýchlo zanechal. Na zemi pod zadnou časťou auta ležali dva kufre. Jeden bol otvorený a trčali z neho šaty. Drake sa neodvážil podísť bližšie, aby ho neprezradili kroky na štrku.

Prekradol sa ku vchodu a prikrčil sa pod okno, potom sa nadvihol a nazrel dnu. V miestnosti rozoznal žiaru ohňa, no nezachytil nijaký pohyb. Drake ľu toval, že si s Eddiem nevzali vysielačky. Nevedel, či má vojsť, alebo sa vrátiť po Eddieho, ktorý zrejme stále pozoroval oblasť z vyvýšeniny. Obával sa o Chestera a najradšej by bol vzal dom útokom, ale vedel, že správnejšie bude zapojiť Eddieho, aby mohli vtrhnúť dnu zozadu aj spredu, nech zmätú tých, čo sú v dome. A tak sa vybral po vlastných stopách k medzere v živom plote.

Už bol takmer pri nej, keď kútikom oka zazrel človeka – ženu. Mala rozstrapatené vlasy a mäsitá tvár sa jej leskla od potu. V ruke držala zbraň.

Začul svišťanie.

Nemal kedy reagovať, keď mu niečo vrazilo do objektívu nočného videnia. Sila úderu ho zrazila na zem a ani sa nebránil, len sa prekotú ľa l a o pár metrov ďalej sa zodvihol. Už mieril pišto ľo u, lenže priezor mu oranžovo zablikal a vyhasol. Po tvári mu pršali sklené črepy. Nech už bola strela akákoľvek, roztrieštila sklo.

Bez prístroja na nočné videnie nemal šancu zazrieť v tme tú ženu.

V kroví na ľa vo začul šťuknutie.

Kuša?

Takže ho zasiahol šíp? Spomenul si, čo mu Will hovoril o bývalej vzbúrenkyni, ktorá prichýlila Elliottovú aj chlapcov. Áno, tá používala kušu.

„Martha?“ zakričal.

Z kopca sa ozvalo zapraskanie a potom začul hrdelný ženský hlas – kliatbu. Znovu to zapraskalo, keď Eddie ešte raz vypálil, a ozvena k nim vrátila zvuk výstrelu.

Drake uháňal k domu. V tme bežal naslepo a nemal za sebou nič, čo by mu krylo chrbát. Pritisol sa k múru, nastražil uši aj oči. Potom začul zvnútra výkriky. Našiel zadné dvere a skúsil k ľu čku, no bolo zamknuté.

Znovu začul krik.

„Chester!“ zvolal, lebo spoznal chlapcov hlas.

Vykopol dvere a v chodbe našiel ležať Chestera.

„Styx! Pomoc! Styx!“ vrieskal Chester ako šialený. Stále bol zviazaný, no krútil sa na koberci ako červ. Prednými dverami zazrel vchádzať Eddieho.

„Povedzte mu, že som priateľ,“ ozval sa Eddie.

„Chester, neboj sa, on je na našej strane. Chvalabohu, že si v poriadku,“ zvolal Dark.

Chesterove vystrašené oči našli Draka a naplnili sa slzami.

„Už si v bezpečí,“ povedal Drake, keď mu nožom prerezával putá.

Chester sa ho držal ako kliešť, plakal a pokúšal sa hovoriť, no iba b ľa botal.

„Tá žena?“ spýtavo pozrel Drake na Eddieho.

„Trafil som ju, no nezabil. Utiekla popri dome k ceste. Keď som sa sem dostal, už po nej nebolo ani stopy. Vlastne len toto,“ povedal Eddie a zdvihol kušu pokrytú krvou. Potom prešiel k predným dverám a pozrel na cestu. „Určite je to vzbúrenkyňa. V kôlni som našiel mŕtvoly, ktoré jedla. Taký kanibalizmus som už videl…“

„Nie!“ skríkol Drake, no neskoro.

Chester zmeravel a v okamihu všetko pochopil. Videl aj špinavé taniere a lyžice, ktoré Martha hádzala na koberec v hale. Na niektorých boli ešte prilepené kúsky suchého mäsa. „Mŕtvoly? Ľ udia?“ zafikal a roztriasol sa. „Nie vtáky? To neboli vtáky?“ V tej chvíli mu došlo, čím ho Martha kŕmila, a začal nezadržate ľn e vracať.

„Chester, upokoj sa,“ mrmlal Drake, ale márne.

„Toto som ti chcel ukázať,“ povedal doktor Burrows, keď Will vyskočil až k nemu. Vo výške hlavy a prekrytý rímsou tam bol rad desiatich kameňov, všetky ve ľk é asi tak päť štvorcových centimetrov a s vyrytými znakmi. Trochu vyčnievali, a keď doktor Burrows na jeden z nich zatlačil, zasunul ho dnu.

„Fíha!“ zvolal Will. „Možno sa za nimi niečo skrýva, ako tie lebky, nie?“

„Aj ja som si to myslel, no niečo ich drží na mieste.“ Doktor Burrows Willovi ukázal, že kameň sa dá vytiahnuť iba trošku, potom ho zatlačil naspäť. „Všetky sú takéto.“ Prešiel k ďalšiemu kameňu v rade a znovu ho vtisol dnu a vytiahol.

„Čo je na nich napísané?“ Will škúlil na najbližší znak. „Sú to písmená?“

„Áno, na každom jedno, a ak ich prečítaš sprava do ľa va, ako sa to pri zápisoch starobylej rasy robí, vyjde ti úplná motanina. Dokonca som ich skúsil premiešať, či to nie je anagram, no výsledok mi stále nedáva zmysel. Nič to neznamená.“ Zohol sa po denník, otvoril ho tam, kde si odkreslil znaky, a začal si hvízdať.

„Budeš potrebovať nový,“ podotkol Will, keď videl, že v bloku zostáva len pár prázdnych stránok.

„To vyriešim, keď budem musieť,“ netrpezlivo zamrmlal doktor Burrows a skúmal sled desiatich písmen. „Nie, vôbec tomu nerozumiem. Všetko na tejto pyramíde svedčí, že starobylá rasa bola veľmi inteligentná a uvažovala aj konala logicky. Zanechala nám tu svoje znalosti z filozofie, medicíny aj z matematiky a môžem povedať, že v týchto oblastiach predstihla ešte aj Grékov, ktorí prišli o mnoho storočí neskôr.“

„A čo tie astronomické zápisy?“

„Hej, sú významné, lebo dokazujú, že tí ľu dia boli aj vo vonkajšom svete – dokonca dosť dlho, aby detailne pozorovali nočnú oblohu. A ak sa im podarilo dostať na povrch planéty a zase naspäť, asi mali aj lepšiu cestu, ako bola tá naša cez pás kryštálov.“

Will sklopil oči. Robil si výčitky svedomia – stále otcovi nepovedal o vchode do tunela, čo objavila Elliottová. Hneval sa na seba, že tají informácie, ktoré by možno pomohli otcovmu dielu. Nadýchol sa, že to povie, keď otec zrazu zdvihol tvár k bielej oblohe a zatváril sa roztržito. „Will, keby si chcel nechať odkaz budúcim generáciám, oznámiť im niečo o sebe, ako by si postupoval?“

„Nerozumiem.“ Willovi sa u ľa vilo, že otec zmenil tému. Už sa mu nechcelo prezradiť tajomstvo tunela – zradil by tým Elliottovú.

„Pozrite na diela moje, vy mocní, a zúfajte!“ dramaticky predniesol doktor Burrows a zamával rukou.

„Ha?“ Willovi zišlo na um, že otec bol asi pridlho na slnku.

„Je to z básne Ozymandias,“ vysvetlil doktor Burrows. „Hovorím o márnivosti vznešených rás,“ doložil už s poh ľa dom upretým na syna, no sotva ho vnímal. „Ako zanecháš testament, záznam, ktorý odolá zubu času? Papier je nanič, azda s výnimkou zvitkov od Mŕtveho mora, lebo zaniká. Knižnice zhoria. A ani budovy dlho nevydržia. Zničia ich lupiči alebo prírodné katastrofy. Sám čas.“

Will pokrčil plecami. „Čo ja viem? Čo by si urobil ty?“

„Stojíme na tom odkaze, Will. Postavili budovu takú veľkú a odolnú, že ju z tváre Zeme nič nezmaže.“ Pokrútil hlavou a opravil sa: „Vlastne z brucha Zeme. Táto pyramída sa môže ošúchať, no pretrvá celé veky ako tie egyptské, ktoré sú v porovnaní s ňou nemluvňatá.“

Doktor Burrows sa zatváril znechutene. „Pritom mám stále iba tretinu celého obrazu. Druhé dve pyramídy som ani nevidel. Ktovie, čo tam je a či by to pomohlo vyriešiť záhadu.“ Ukázal hlavou k radu kameňov. „Možno je to nejaký kód a k ľú č k nemu je na tých druhých…“

Will pokrútil hlavou. „K tým druhým dvom ísť nemôžeme, najmä nie teraz, keď sú tam limitátori. Pod ľa Elliottovej by to bolo…“

„Nepočúvaj ju!“ skočil mu do reči otec. „Neverím, že odrazu v džungli narazila na ten limitátorský znak. Nie, toto je omnoho dôležitejšie. Okrem toho je totálne bláznivé, že sme sa tie dve zvyšné pyramídy zatiaľ nepokúsili preskúmať.“ Zabuchol denník. „Vieš čo? Načo otá ľa ť? Pobaľ nám, čo potrebujeme, a ide sa. Už aj!“

Will zaváhal a otcovi sa to nepáčilo.

„No tak, najbližšia ani nie je ďaleko. Prejdeme tam veľmi rýchlo,“ prehováral ho.

„Dobre,“ vzdychol Will. Nechcelo sa mu trmácať džung ľo u, no tušil, že hádka je márna. Už zliezal z pyramídy, keď za ním otec zakričal: „A nezabudni kompas!“

„Jasné,“ zašomral Will a neochotne sa vliekol k ich základni na strome.

„Musíme ťa odtiaľto dostať,“ povedal Drake. Vzal Chestera do náručia a niesol ho z domu smerom k hlavnej ceste. Chlapcov výzor ho vystrašil. Keď mu z tváre poutieral špinu, čo sa tam nahromadila za nieko ľk o týždňov, šokovalo ho, ako Chester schudol a ako sa mu zhoršil ekzém.

„Pomaly ďalej zájdeš,“ upokojoval ho. Z izby vzal deku a zakryl chlapca, ktorý sa oňho sťažka opieral.

„Je mi zima,“ drkotal zubami Chester. Drake ho láskavo povzbudzoval, aby kráčal, no on to zrejme nevnímal. „Viete, kým sme sem prišli, bol som dlho chorý… veľmi chorý.“ Zastal a pozrel na dom. „Keď som trčal pod schodmi, dosť som o tom rozmýš ľa l a myslím, že ma otrávila… hubami z lesa. Aby som jej neušiel.“

„Teraz na to nemysli,“ chlácholil ho Drake a chlapec znovu vykročil.

O chví ľu Chester zavetril. „Cítim more? A počujem vlny?“

„Hej, je o čosi ďalej,“ prikývol Drake. Už stúpali na trávnatý svah za cestou.

„Takže teraz pracujete so styxom?“ opýtal sa Chester.

„Je to bývalý limitátor,“ vysvetlil mu Drake. „A Elliottovej otec.“

„Naozaj?“ zamrmlal Chester, keď kráčali k pobrežiu. Nad Severným morom sa preva ľo vala hmla, ale horizont už opekalo slnko.

„ Ď alej ísť netreba,“ povedal Drake a spolu si sadli na pláž.

Chlapec sa bez záujmu zadíval na vlny. „Občas sa mi vybavujú veci, ktoré mi pripomínajú, ako… ako som žil kedysi. A snažím sa predstierať, že sa nič nezmenilo. Lenže ono sa zmenilo a ja som sa zmenil tiež, však? To, čo mám za sebou, zo mňa urobilo niekoho iného. Som…“ Priložil si dlaň k ústam a Drake sotva počul, čo hovorí. „… som zvrhlík, ktorý jedol…“ Zmĺkol a oprel si hlavu o kolená.

„Mám ju,“ oznámil Eddie. Chester sa mykol – vôbec nepočul styxa prichádzať. Vycivený chlapík sa díval na čosi cez zameriavač. „Je dosť ďaleko na pobreží, už takmer pri tom výbežku.“

„Pozriem sa, ukážte.“ Chester odhodil deku a s námahou vstal. Eddie mu podal pušku a on nazrel do zameriavača.

„Hej, je to ona… a zdá sa, že je zranená,“ podotkol Chester pri pohľade na postavičku, ktorá sa knísala a motala sem a ta. Zaťal zuby. „Zaslúži si zomrieť. Nemohol by som ju odtiaľto trafiť?“ opýtal sa a nabil.

„Nie je na dostrel,“ povedal Eddie. „Vietor skreslí dráhu strely.“

„Risknem to,“ zachrčal Chester. Chví ľu mlčal, potom sa čudesne rozchichotal.

„Čo je, Chester?“ Drake sa z ľa kol, že chlapca tie hrôzy pripravili o zdravý rozum.

„To nie je možné!“ odvetil s chichotom Chester. Zazrel totiž čosi nad Marthou, ktorá teraz k ľu čkovala ako vystrašený zajac. „Takže nebola úplne mimo. Fakt sa sem za ňou vybral jeden svetlonos.“ Obrovský netvor pripomínajúci nočného motý ľa jej poletoval nad hlavou, hoci pomalšie, než by bol schopný vo svojom prirodzenom prostredí. Chester vedel, že ho zadržiava silnejšia gravitácia.

Svetlonos rozpriahol krídla a šupiny na nich odrážali ranné slnko. Oslepujúco žiarili, takže tá hrôza vyzerala ako zväčšená letiaca labuť. Potom svetlonos pripažil a zamieril k Marthe, ktorá sa hodila na zem a v poslednej chvíli sa mu vyhla. Potom vstala a znovu sa rozbehla. „Nemá sa čím brániť, takže nemá šancu,“ komentoval Chester. Potešilo ho, keď videl, že svetlonos znovu útočí. „Našiel ju, lebo krváca. Pozná pach jej krvi. Dostane ju.“

„Ak chceš, zájdem tam a dorazím ju,“ ponúkol sa Eddie, akoby mu podával šálku čaju.

Chester sklonil zbraň a pozrel na styxa. „Vďaka, nemusíte,“ odvetil rovnako zdvorilo. „Ona sa svetlonosov bojí viac než čohokoľvek iného a… nech to trvá čo najdlhšie. Nech zomiera veľmi pomaly.“

„Dobre, Chester, tú pušku vráť Eddiemu a sadni si,“ mierne mu navrhol Drake.

Chester pozrel na jedného aj na druhého. „Fakt neviem, z čoho mi je horšie… z toho, čo so mnou porobila tá hnusná stariga, alebo z toho, že ste sa skamarátili so styxom… ktorý sa volá Eddie.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .