PODZEMIE

Osudné tajomstvá v Podzemí

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Podzemie – Stratený svet v Podzemí

Podzemie – Hlbšie v Podzemí

Podzemie – Voľný pád v Podzemí

Podzemie – Súboj v Podzemí

Podzemie – Špirála hrôzy v Podzemí

Roderick Gordon, Brian Williams

Podzemie – Osudné tajomstvá v Podzemí – e-kniha

Copyright © Fragment 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Kapitola 1

Prásk!

Malá lebka pukla Willovi pod topánkou a dutý zvuk zarezonoval na prázdnej novogermánskej ulici. Will zamieril k chodníku a nepozeral sa, kam stúpa, takže si maličkú kostru v jarku nevšimol.

„Božemôj… Bože…“ Will sťažka preglgol a sklonil sa nad kostrou, ktorá určite patrila dieťaťu. V lebke zostalo veľmi málo mozgovej hmoty, ale pohľad na prázdne schránky hmyzích kukiel, ktoré sa z dutiny vysypali, bol hrozný. Klíma v tomto vnútornom svete zohrievanom večne horiacim slnkom už ani nemohla byť priaznivejšia pre armády žravých múch, ktoré v priebehu niekoľkých týždňov obrali ľudské telo až do kosti. Presnejšie, v priebehu ôsmich týždňov. Tak účinne, že hnilobný zápach, ktorý nedávno visel nad mestom, skoro celkom zmizol.

Všade, kam sa Will pozrel, ležali takéto slnkom vybielené kosti, väčšina z nich čiastočne zahalená franforcami odevu. Vírus zároveň zabil väčšinu cicavcov, ktoré by sa za iných okolností živili pozostatkami, a tak mŕtvi zostali nerušene ležať tam, kde spadli.

Nerušene? Nuž, ešte tu boli dravé vtáky. Operence vírus ušetril a Will o kúsok ďalej zbadal dve tučné vrany, ako sa naťahujú o niečo, čo ležalo pri odhodenom klobúku. Neobťažovali sa vzlietnuť, ani keď bol už takmer pri nich.

„Heš!“ skríkol a namieril na ne nohou. Zamávali mastnými čiernymi krídlami, vydali hnusný škrekot a neochotne sa zdvihli do vzduchu.

Will si až vtedy uvedomil, o čo sa to naťahovali. Na asfalte ležalo ľudské oko, ale také ozobané a sfialovené, že vyzeralo ako zhnitá slivka.

Nevládal odtrhnúť pohľad od toho oka, ktoré naňho vyčítavo civelo a došklbaný očný nerv sa za ním ťahal ako chvost, akoby to bolo nejaké nové zviera.

„To je fakt hrôza,“ šepol Will, zrazu omráčený všetkými tými symptómami smrti naokolo. Ľudia očividne po tisíckach opustili domy, aby sa zhromaždili v centre mesta. A tu podľahli vírusu. Pravdepodobne do poslednej chvíle dúfali, že vláda zasiahne a zachráni ich pred chorobou, ktorá dokázala zabiť človeka v priebehu dvadsiatich štyroch hodín.

„Hej, čo tam vyspávaš?“ zakričala Elliottová.

Keď zistila, že Will za ňou nešiel do veľkého obchodného domu, ku ktorému mali namierené, znovu sa objavila a vykukla cez rozbité sklené dvere.

„My sme to spôsobili,“ priškrtene sa ozval. „My za to môžeme.“

„Nechceli sme, aby to dopadlo takto,“ odsekla Elliottová, no aj ona znepokojene pozerala na mŕtvoly.

Mala pravdu, ako inak? Will to vedel. Sweeney určite len čírou náhodou rozbil skúmavku, ktorú dostal od Draka. Nemali v úmysle vypustiť smrtiaci vírus do vzduchu. To však nijako neupokojilo Willovo svedomie.

Elliottová pokrčila plecami.

„Aj tak boli odsúdení na smrť. Väčšinu z nich ožiarili temným svetlom a skôr či neskôr by sa stali buď hostiteľmi, alebo potravou pre Fázu.“ Chvíľu mlčala. „Azda to bolo pre nich lepšie, Will. Možno sme im urobili láskavosť.“

Vykročil k nej a pomaly krútil hlavou.

„Tomu sa dá ťažko uveriť.“

Len čo sa ocitli v obchode, Will sa zastavil a zadíval sa na fontánu – veľkého bronzového delfína uprostred okrúhlej nádržky, ktorá bola zapustená do mramorovej dlážky. Voda už z delfínovho pysku dávno nestriekala, no socha aj vyleštený mramor vyvolávali dojem neuveriteľného blahobytu minulosti.

„To musel byť nóbl obchod,“ povedal Will.

„Hej, títo ľudia si to očividne mysleli,“ prikývla Elliottová. Nechala ho tam stáť a vytriešťať oči na telá na dlážke. Niektoré ešte v kostlivých rukách zvierali nákupné tašky plné tovaru.

„Určite vedeli, že je s nimi zle, no aj tak brali, čo mohli,“ poznamenal, keď štuchol do jednej tašky hlavňou svojho stenu a spod látky sa vykotúľali draho vyzerajúce rúže a kozmetické krémy na tvár. Trpko sa rozosmial. „Oni kradli kozmetiku!“

„Poď sem, to musíš vidieť!“ zakričala Elliottová a jej hlas sa v obrovskej hale neprirodzene rozliehal.

„No teda,“ hlesol Will. Na konci haly stála pôsobivá socha a po jej bokoch sa na vyššie poschodia dvíhali dve elegantné schodiská. Socha, vysoká dobrých pätnásť metrov, zobrazovala ženu v tóge s rohom hojnosti, z ktorého sa rinulo ovocie.

Willa však neprikoval na miesto pohľad na sochu, ale na sklo nad ňou. Bola tam obrovitánska kupola z dymového skla, ktorá slúžila ako strecha haly. S úžasom natiahol krk a zaklonil hlavu, aby si ju celú obzrel. Už dlho ju nemal kto udržiavať čistú a na okrajoch sa už zhromažďoval prach a štrk, naviaty vetrom, usadeniny už začali zakrývať sklo, no celkový efekt mu aj tak vyrazil dych.

Will pozrel nižšie, všímal si ostatné poschodia, rozoznával vystavený tovar.

„Neskutočne obrovský obchodný dom. Páni, asi ako Harrods, alebo čo! Tak kde začneme?“ opýtal sa.

Pristúpil k jednému pultu, utrel z neho vrstvu prachu a zadíval sa na fajky z morskej peny, ktoré tam ležali na ozdobne nariasenom zamate. Potom sa nahol ďalej a prezrel si vitríny za pultom. Sklené dvere z nich ktosi strhol a za nimi sa skrývali mnohé značky cigariet, o ktorých v živote nepočul. „Lande Mokri Superb. Sulima,“ čítal a očami prechádzal po radoch balíčkov so staromódnym dizajnom. „Joltams, Pyramide.“ Až po chvíli si všimol mŕtvolu schúlenú pri vitríne, oblečenú v pásikavom obleku a s balíčkom vo vysušených prstoch.

„No-no,“ zahrozil Will kostre prstom. „Veď hádam vieš, že fajčenie zabíja.“

„Tu získame všetko, čo potrebujeme,“ ozvala sa od iného pultu Elliottová.

Už si vzala dva dáždniky, dosť dôležité predmety vo svete, kde malo počasie len dve podoby: buď oslepujúce slnko, alebo besné monzúnové búrky, ktoré sa strhli hocikedy bez akejkoľvek výstrahy.

„Will, čo je podľa teba tam?“ spýtala sa a ukázala na rad dverí, ktorý sa tiahol na jednej strane haly. Nápisy nad nimi hlásali: Lebensmittelabteilung.

„Dá sa to zistiť len jedným spôsobom,“ odvetil a vybral sa k najbližším dverám. Otvoril ich.

Aj keby smrad pokazeného jedla nebol dostatočne odpudivý, tak tornádo múch, ktoré sa pri ich príchode zdvihlo do vzduchu, by väčšinu ľudí zadržalo. Nie však Elliottovú.

„Určite tu je niečo, čo sa nám zíde,“ povedala, hoci muchy boli naozaj všade.

Will rozháňal rukami bzučiace mäsiarky, ktoré mu dorážali do tváre, a podarilo sa mu zazrieť štyri rôzne pulty so syrmi, mäsom a inými potravinami. Kedysi chladené zásoby, teraz prežraté hnilobou, sa len tak hmýrili červami. A nielenže na kedysi vyleštených bielych dlaždiciach bola špina, ale ležali tam aj pozostatky mŕtvych potkanov. Potkany si tiež nepochybne mysleli, že sa dostali do raja, kým aj ich neskosil vírus.

„Božemôj, padajme odtiaľto!“ zjačal Will a zúrivo odháňal muchy.

„Ale tamto sú konzer…“ zavolala naňho Elliottová, dokonca aj ukázala prstom, no vzápätí jej do úst vletela mucha.

„Ani náhodou. Zásoby si musíme obstarať inde,“ presviedčal ju Will, keď sa vytackali z dverí, ktoré sa za nimi rýchlo zatvorili. Smrad potravín a mušie bzučanie zostali zavreté za nimi. Okrem tej muchy, ktorá sa zasekla Elliottovej v krku.

„Fuj, mucha,“ zachrčala a ukázala si na ústa. Kašlala a prskala, ako keď sa mačka pokúša vyvrátiť guľku z chlpov.

Vyzerala pritom tak komicky, až sa Will zasmial.

„Chutí ti?“ spýtal sa, prehýbajúc sa od smiechu. Elliottová, červená od toľkého kašlania, sa nepobavila.

„Hnusák! To nie je smiešne!“ vytisla zo seba pomedzi záchvaty kašľa. Potom nahlas preglgla a zmraštila sa: „Fuj. Ja som ju zjedla.“

„Veď si povedala, že by sme mali jesť viac mäsa,“ podpichol ju Will.

A to sa už smiala aj ona, kašlala a zaháňala sa naňho dlhou hlavňou svojej zbrane. Will cúval a tváril sa, že ho vystrašila.

„Hej, pozor, pavúčica!“ zakvičal, skočil nabok a len-len že sa vyhol jej búchačke.

A vtom si uvedomil, čo povedal. Mali tú smolu, že sa pri prieduchu, keď na nich zaútočili, stretli so styxkou Vane.

Ani sami styxovia nevedeli, prečo sa to stalo, ale tento vnútorný svet Vane nabil energiou a umožnil jej znovu odštartovať Fázu. Lenže to nebolo všetko. Dovolil jej vyprodukovať larvy styxských bojovníkov v dosiaľ nevídanom počte. A vzhľadom na to, aký mala Elliottová pôvod, nikoho nemohlo prekvapiť, že je na túto tému citlivá. Dôsledok bol napokon taký, že sa o nej s Willom sotva rozprávali.

Elliottová stála ako socha, ruka so zbraňou natiahnutá, na tvári nehybný výraz.

„Čo si to povedal?“ opýtala sa ho.

„Ja… ja… to fakt nevyznelo dobre,“ koktal Will. Chvatne cúvol, lebo Elliottovej z očí vyšľahli blesky.

„Pavúčica?“ vyštekla. „Len preto, že mám v žilách aj krv styxov, sa ešte nechystám zmeniť na obludu!“

„Viem. Prepáč,“ šepol Will.

Elliottová sa usmiala: „Dostala som ťa!“

Uľavilo sa mu, že ju naozaj neurazil, no pre istotu sa zvrtol na päte a odbehol.

Elliottová zdvihla ruku, pred tvárou napodobnila jeden z vajcovodov, aké vyrazili Vane z úst.

„Kamže, kam, šťavnatý človek?“ zakričala za Willom. Stále sa smiala, keď sa za ním rozbehla, a on sa takisto so smiechom prepletal medzi pultmi a utekal smerom ku schodom na konci haly.

Vykrikovali, uháňali, dvaja poslední živí ľudia v tom kedysi takom rušnom obchodnom dome, kde sa teraz vznášali iba sny mŕtvych obyvateľov metropoly.

Nad prvým schodiskom zastali a zadívali sa okolo seba. Ešte stále sa chichotali.

„Tam hore sú odevy,“ povedal Will s pohľadom upretým na figuríny. Nejedna z nich skončila pri rabovačke na zemi. „Nechceš nové šaty?“

„Tentoraz nie,“ odvrkla Elliottová a lúštila plánik zavesený na stene. „Berieme len nevyhnutné veci. Napríklad, zišla by sa nám nová posteľná bielizeň a uteráky.“

„To je nuda,“ zamrmlal si popod nos Will, no potom už bez reptania kráčal za Elliottovou, ktorá stúpala po schodoch na tretie poschodie.

„Toto vyzerá sľubne,“ povedala.

„Hej. Dobrý nábytok nie je zlý,“ napodobnil Will svoju tetu Jean.

Začali spolu skúmať rôzne uličky, motali sa pomedzi pohovky a kreslá. Sedacie súpravy stáli okolo stolíkov s vázami plnými zvädnutých kvetov.

Elliottová si všimla, že v jednom kúte sú nahromadené perzské koberce. Ďalšie viseli na stene, takže to tam pripomínalo nejaký východný bazár.

„Vankúše,“ ukázal Will na druhú stranu. „Myslím, že tam musíme zájsť.“

Elliottová sa zvrtla, aby videla, na čo ukazuje, a vtedy sa jej pohľad pristavil pri rozostavenom jedálenskom nábytku.

„Will,“ varovne šepla a zdvihla si pušku k plecu.

Krok za krokom sa sunuli k postavám, vzpriamene sediacim za stolom plným prachu. Boli štyri, všetky v pieskových terénnych uniformách, s dlhými puškami na kolenách. Pred každou z nich stála šálka z jemného bieleho porcelánu.

„Limitátori,“ povedala Elliottová.

„Mŕtvi limitátori,“ opravil ju Will. Ledva sa donútil pozrieť im do tvárí, na ktorých už zjazvená koža stihla úplne vyschnúť, a tak sa natiahla na kostiach, že ešte väčšmi pripomínala prastarú zožltnutú slonovinu. „Preboha, prečo prišli zomrieť práve sem?“ spýtal sa Will.

Elliottová pokrčila plecami.

„Možno mali hliadku, keď sa rozšíril vírus. Jednoducho ich to zaskočilo.“

„Máš pravdu, ale pozri sa na nich,“ pokračoval Will. „Dali si pred smrťou čaj? To je čudné, nemyslíš?“

Ešte aj v posledných minútach svojho života sa dokonale ovládali, vybrali si miesto, kde spoločne vydýchnu naposledy, napili sa vody z poľnej fľašky, ale naliali si ju do porcelánových šáločiek. Oči mali zatvorené a aspoň zvonka sa nezdalo, že by sa do nich pustili muchy. Hmyzu sa možno nežiadalo priblížiť sa k týmto telám tak, ako sa ich teraz stránil Will.

„Mali by sme si vziať ich búchačky a strelivo,“ navrhla Elliottová a už so záujmom obzerala puzdrá, ktoré mali na opaskoch.

„To nechaj na inokedy,“ mávol rukou Will. „Myslíš, že ti niekam ujdú?“

Elliottovej sa však telá až tak neprotivili. Pristúpila k prvému limitátorovi a začala sa mu hrabať vo vreckách.

„Nebuď strachopud, Will,“ povedala.

„Tieto zábery nakrútil bývalý člen Eskadry D, ktorý býva tesne za mestom,“ povedal Parry, keď naskočili mihotavé obrazy, premietané na olupujúcu sa bielu stenu za ním. Tmavý suterén s klenutým stropom bol plný vojakov z 22. špeciálneho leteckého regimentu. „Je to prvý film, ktorý zachytáva armagov v akcii. Teda prvý, ktorý sa nám podarilo ukoristiť.“

Parry odstúpil nabok, aby všetci jasne uvideli záber na kraj mesta.

„Toto sa stalo cez víkend v Kente. Najskôr na okrajoch vzplanuli ohne,“ povedal, kým kamera divo preskakovala od jednej horiacej budovy k druhej. „Najpravdepodobnejšie ich zapálil predvoj limitátorov, ktorí chceli vyhnať ľudí z domov a zhromaždiť ich v centre mesta… pripraviť ich na druhú Fázu.“

Kamera niekoľko sekúnd zaberala požiare.

„A čo teraz hľadáme?“ spýtal sa ktosi.

„Pozorujte vzdušný priestor nad mestom,“ povedal namiesto odpovede Parry.

Kameraman si to všimol, až keď sa to už dialo. No človek sa musel sústrediť a napínať zrak, aby si to uvedomil, lebo už sa šerilo a navyše tie predmety, ktoré prúdili do centra mesta, sa dobre maskovali. Postavy s krídlami boli takmer priesvitné a neuveriteľnou rýchlosťou pikovali nadol.

„Sú to armagovia,“ povedal Parry. „Stovky armagov.“

Publikum zašumelo a ktosi zhíkol: „Dopekla!“

„Lenže prečo si styxovia vybrali na útok toto miesto? Akú má pre nich strategickú hodnotu?“ ozvala sa zozadu otázka.

Parry sa k mužom obrátil tvárou.

„Niet pochýb o tom, že mesto si ako cieľ starostlivo vybrali. Elektráreň Medway zásobuje elektrickou energiou veľkú oblasť grófstva Kent a leží len na skok severne odtiaľto. Blízkosť elektrárne k mestu znamená, že ak chceli misiu splniť správne a potlačiť akýkoľvek odpor, potrebovali naraz zasiahnuť obidva ciele.“

Akoby sa osud rozhodol dať Parrymu za pravdu, náhle sa silno zablyslo a budovy v meste sa ocitli v tme.

„A je po elektrárni,“ povedal Parry. „Ako viete, nebol to ojedinelý incident. Dostali sme viacero správ, že styxovia metodicky postupujú cez jednotlivé grófstva smerom k hlavnému mestu. Cestou si vyberajú verejné budovy alebo komunikačné uzly. Usilujú sa oslabiť infraštruktúru krajiny.“

„Takže by sme si mali vytipovať potenciálny cieľ a počkať si tam na nich,“ navrhol ktorýsi vojak. „Len čo sa tí sviniari vynoria na povrch, budeme ich mať ako na dlani.“

„A niečo by sme nechali aj mínam,“ ozval sa jeho kamarát.

„Dobrý nápad,“ prikývol Parry, potom sa nadýchol. „Pozrite, viem, čo si o sebe myslíte. Ste bohovsky drsní a styxov žeriete na raňajky, však?“ Zopár chlapov vyprsklo od smiechu a Parry pokračoval: „Tieto organizmy však nesmieme podceniť. Na svet ich totiž priviedla matka, akú by ste si na raňajky nedali. Aha, tu je.“

Kamera roztrasene priblížila záber k bodu na okraji mesta, kde sa útoku prizerala skupinka postáv.

„Sú to limitátori, áno, ale vy si všimnite najmä tých v strede.“ Parry sa naklonil dopredu a tieň jeho vystretej ruky dopadol na dve postavy. „Vyššia z tej dvojice je pravdepodobne jedna z tých styxiek, ktoré unikli nášmu útoku na fabriku. Vravím, že jedna z nich, pretože môj syn mi ešte nepotvrdil zabitie tej druhej a netušíme, či ich pripravovali aj viac.“

Záber sa ešte priblížil a objavila sa silueta styxky na pozadí plameňov. Nad plecami sa jej týčili hmyzie končatiny.

„Aha, takže to je ten maxichrobák?“ spýtal sa ktosi v publiku, keď kamera zotrvala pri nej.

„Áno, a od Eddieho vieme, že na Povrchu znie jej meno Hermione,“ odpovedal Parry, potom ukázal na nižšiu postavu vedľa nej. „Pri Hermione vidíte Rebeccu, jednu z dvojčiat. Obidve Rebeccy sú už v hierarchii styxov pekne vysoko. Ak by sa nám podarilo tie dve potvory neutralizovať, je možné, že by sa skončila celá vojna a mohli by sme sa v pokoji pobrať domov.“

Parryho slová zostali visieť vo vzduchu a muži mysleli na svoje rodiny, od ktorých nemali už niekoľko týždňov žiadne správy. Parry im zakázal akýkoľvek kontakt s okolitým svetom. Jasne im vysvetlil, že inak by proti nim určite zasiahli styxovia.

Stena pri Parrym na okamih stmavla a potom sa tak jasne rozsvietila, že odraz tej žiary dopadol na tváre všetkých mužov.

„Takto to vyzeralo ráno po tom,“ ticho povedal Parry. „Výsledky si obzrite sami.“

Kamera sa knísala, ako bývalý vojak postupoval cez opustené mesto a zaznamenával terén po útoku. V ostrom rannom svetle sa telá jasne črtali tam, kde spadli. Ležali okolo budov, z ktorých len veľmi málo uniklo ohňu.

„Aby bolo jasné,“ povedal Parry, „toto je vojna. Bojujeme na domácej pôde a túto vojnu prehráme, ak nevypátrame, v čom spočíva slabosť armagov.“

„Máme ďalšie informácie o ich využívaní alebo schopnostiach?“ spýtal sa ďalší vojak.

„Očití svedkovia hlásia, že lovia vo dvojiciach, buď vo vzduchu, alebo na zemi. A podľa jednej správy je možné, že majú mimoriadne vyvinutý sluch – vraj ich zvuk motora alebo výstrelov neomylne pritiahne, tak ako plameň láka nočné motýle. Preto sú odteraz povinné tlmiče na všetkých strelných zbraniach.“

Na opasku mu zavibroval pager a Parry si rýchlo prečítal správu. Vyzeralo to, že sa ponáhľa a iba chvatne povedal: „Páni, dúfam, že o skladbe ich tela vám onedlho poviem viac. Teraz ma ospravedlňte. Slovo odovzdávam tuná kapitánovi, povie vám, čo potrebujete vedieť, a vypočuje si vaše otázky.“

Na stene sa ďalej mihali zábery zo zničenej elektrárne, keď Parry prešiel popri stene, pretlačil sa pomedzi rady pousádzaných vojakov, ktorí boli nezvyčajne tichí. Na rozdiel od bežnej armády sa brífingy špeciálnych jednotiek SAS väčšinou odohrávali v neformálnej atmosfére, vojaci hovorili bez ohľadu na hodnosť a náladu neraz odľahčilo drsné žartovanie. Ale vážnosť situácie šokovala ešte aj týchto špičkovo vycvičených a skúsených elitných bojovníkov britskej armády.

Parrymu sa aj napriek chromej nohe darilo brať schody po dvoch, takže na prízemí sa ocitol dosť rýchlo a poklusom vybehol z budovy. Presne oproti parkovali pod maskovacími sieťami helikoptéry. Zabočil na cestu, ktorá sa tiahla stredom ohradeného priestranstva. Rozkaz znel, rozdeliť 22. regiment SAS na tri jednotky, aby každá mohla pôsobiť úplne samostatne a z utajeného miesta. Tak existovala šanca, že ak by boli v regimente muži ožiarení temným svetlom alebo ak by styxovia niektorú jednotku objavili, zvyšok by mohol ďalej fungovať.

Bolo len prirodzené, že Parryho, ktorý mal o styxoch rozsiahle vedomosti, vymenovali za veliteľa jednej z troch nových divízií. Ako miesto pôsobenia vybral pre svojich mužov tieto zriedka používané baraky na herefordshirskom vidieku. Teraz sa náhlil a nemal kedy kochať sa výhľadom na mierne vŕšky všade naokolo. Dovolil si len rýchly pohľad smerom k hlavným barakom SAS v Credenhille, asi o desať kilometrov ďalej.

Ktovie, či už na ne zaútočili styxovia, pomyslel si. Ak áno, určite boli vážne sklamaní, lebo na mieste ich čakal len základný tím, ktorý mal pokyny pri prvom náznaku problémov vyhodiť všetko do povetria.

Kráčal ďalej po ceste, ktorá sa vinula stredom, prešiel popri jedálni, strelnici a sklade munície, až sa ocitol pred nenápadnou budovou bez okien.

Pri vchode stál na stráži vojak.

„Ksichtosken, pane,“ zahlásil a vykročil k Parrymu. Zdvihol mu k tvári čističku a zažal mu pred očami fialové svetlo. Veľmi dobre vedel, čo robí, a starostlivo skúmal Parryho reakciu, aby rozoznal, či je jeho veliteľ pod vplyvom temného svetla.

„Tak čo, prešiel som?“ súril ho Parry.

„Skúšku ste zložili s vyznamenaním, pane,“ prikývol vojak. Kartou prešiel cez čítačku a dvere sa s ráznym šťuknutím otvorili. Parry mohol vstúpiť.

Okrem toho, že tieto staré baraky sa už pred desaťročiami prestali pravidelne používať a upadli do zabudnutia, hlavným dôvodom, pre ktorý chcel Parry umiestniť svoju divíziu sem, bola práve táto budova. Nachádzali sa v nej vojenské zariadenia na testovanie baktérií a na to, čo teraz potreboval, boli ideálne. Prešiel niekoľkými miestnosťami, v ktorých boli rozličné zaprášené prístroje, až sa ocitol v hlavnom laboratóriu. Na dve časti ho rozdeľovala stena z desaťcentimetrového zosilneného skla. Z jednej strany tejto steny bola vzduchotesná izolačná komora.

„Poslali ste mi signál na pager. Čo sa deje?“ spýtal sa Parry zriadenca v bielom plášti, ktorý zaujato pozoroval dianie za sklom. Zriadenec otvoril ústa, že odpovie, ale Parry už aktivoval interkom na spodku steny. „Máte pre mňa niečo, pán major?“ osobne sa spýtal vojenského lekára na druhej strane hrubého skla.

Vojenský lekár sa prudko obrátil.

„Pán veliteľ,“ kývol hlavou Parrymu. „Teším sa, že ste stihli prísť tak rýchlo, pretože sa tu deje niekoľko vecí, ktoré by ste mali vidieť.“

Vojenský lekár odstúpil a za ním sa otvoril pohľad na styxa, pripútaného k nemocničnému lehátku niekoľkými popruhmi. Styxa objavili v troskách elektrárne a vrtuľníkom ho prepravili na základňu, aby ho mohli skúmať. Do pol pása bol nahý a jeho vzhľad – vycivené telo, ostré prísne črty – vyvolával dojem, že ide o limitátora.

„Ešte sa neprebral?“ spýtal sa Parry.

„Kdeže,“ povedal vojenský lekár, „ale zranenia sa mu už zahojili.“

„Prosím?“ neveriaco sa spýtal Parry a oprel sa o sklenú stenu, aby lepšie videl mužovi na hlavu. „To je neuveriteľné. Máte pravdu. Ani stopa po poranení.“

Keď tohto styxa priviezli, z jednej strany mal rozmliaždenú lebku a toto zranenie, spolu s ďalšími, ktoré pri útoku utrpel, mu nedávalo veľa šancí na prežitie.

„Takže ak náhodou bežní styxovia nezískali zázračné schopnosti, ktoré im zabezpečujú hojenie vážnych zranení v priebehu niekoľkých hodín, máme tu vzácnu korisť. Armaga,“ povedal lekár.

„Nijaké zázračné schopnosti tohto typu nemajú, takže je to zrejme armag,“ poznamenal Parry a oči sa mu od vzrušenia zablýskali. Konečne majú to, čo tak dlho chceli – príležitosť preskúmať protivníka zblízka. „Styxovia sa vedia veľmi rýchlo zotaviť, ale až tak rýchlo im to nejde. Preto musím s vami súhlasiť, že ide o armaga. Objavili ste na ňom ešte niečo nezvyčajné?“

Vojenský lekár sa usmial.

„Podľa vonkajšieho vyšetrenia má srdce, pľúca a všetky telesné orgány, aké by sme uňho predpokladali. Sú uložené na správnych miestach. Jediné anomálie som mu objavil v hrdle. Tam sa nachádza akási nová žľaza a vedľa nej malý výčnelok, ktorý si neviem vysvetliť.“

Zato Parry hneď odhadol, čo to asi bude.

„Je to trubica na kladenie vajíčok,“ povedal. „Eddie nás už informoval, že armagovia sa dokážu rozmnožovať tak ako styxky, takže pravdepodobne oplodňujú hostiteľov.“

Vojenský lekár zovrel palcom a ukazovákom biceps bezvedomého armaga.

„Hustota ich svalovej hmoty je nevídaná. Tento chlapík váži hádam aj tonu. Nečudo, že ho sem museli doniesť štyria vojaci. No to všetko nie je nič v porovnaní s tým, čo sa vám chystám ukázať.“

Vojenský lekár prešiel k pracovnému stolu za ležiacim mužom a z jednej strany nadvihol podlhovastú nádobu z antikora, aby Parry videl, čo v nej je.

„Božemôj!“ zvolal Parry. Nebol si istý, či ho väčšmi šokuje, že vojenský lekár odsekol armagovi ruku tesne pod plecom, alebo to, že armagovi očividne narástla úplne nová končatina.

„Veru tak. Chceli ste nespochybniteľný dôkaz,“ uškrnul sa vojenský lekár. „Tak som začal malými rezmi na pokožke a ona sa v priebehu niekoľkých sekúnd zahojila. To ma posmelilo a pristúpil som k amputácii celej končatiny.“ Odmlčal sa, aby nasledujúce oznámenie lepšie zapôsobilo. „A ak toto na vás urobilo dojem, ukážem vám ešte jeden svoj objav.“

Vedľa amputovanej ruky ležala na stole debnička natretá farbou kaki. V nej sa nachádzalo zariadenie, ktoré vojenský lekár zapol.

„Viem, nie je to ktovieako vedecké, ale v sklade som našiel tento starý prístroj, ktorý používali pri výsluchoch,“ povedal. „Samozrejme, že momentálne sa hodí akurát tak do múzea, lebo Ženevské konvencie mučenie zajatcov zakazujú, no ja neviem, či sa vzťahujú aj na takýchto vojakov.“

Lekár zdvihol kovovú sondu, ktorá bola drôtom pripojená k zariadeniu.

„Nastavil som ho na dvesto voltov,“ povedal a natiahol kov k armagovi. Dotkol sa mu sondou predlaktia.

Z kovovej tyče preskočila na armagovu pokožku iskra. Vojenský lekár neprestal, práve naopak, pritisol kov na živé tkanivo.

„Všimnite si, že pri takejto vysokej hodnote elektrického prúdu nevykazuje žiadne normálne reakcie,“ rozprával lekár. A mal pravdu. Nápadne chýbali kŕčovité sťahy svalov, ktoré by sa u človeka, hoci by bol aj v bezvedomí, určite objavili.

No stalo sa niečo mimoriadne zaujímavé. Z miesta, kde sa sonda dotýkala predlaktia, sa na pokožke rozšírili zvláštne striebristé, kryštalické vzory, akoby sa tam náhle vyvinuli kosoštvorcové šupiny. Celá končatina náhle spriesvitnela a začala sa meniť.

„Myslíme si, že sa premieňa na krídlo,“ povedal zriadenec vedľa Parryho. Parry s ním musel súhlasiť. Ruka sa smerom k plecu splošťovala a rozhodne pripomínala vtáčie krídlo.

Vojenský lekár odtiahol sondu a končatina stratila priesvitnosť. Vrátila sa do pôvodnej podoby.

„Takže sa dokážu premieňať a transformáciu u nich podnecujú elektrické impulzy. Asi podobne ako nervové impulzy.“

„Major experimentoval s rôznym prúdom,“ pokračoval zriadenec a ukázal Parrymu graf. „Získali sme krídlo, aké ste teraz videli, a tiež čosi podobné plutve.“

„More, vzduch aj súš,“ spomenul si Parry. „Eddie nám povedal, že sa dokážu premeniť na rôzne bytosti s odlišnou morfológiou, ktorá vyhovuje prostrediu, kde sa práve nachádzajú.“

„Áno, to, čo sme tu videli, jeho informácie potvrdzuje,“ povedal lekár.

Parry pokrčil obočie a horúčkovito uvažoval.

„Takže… toto je ich Achillova päta? Môžeme ich poraziť pomocou elektriny?“

„Dobrý nápad. Čo keby som pridal volty? Uvidíme, čo sa stane.“ Vojenský lekár pokýval hlavou. „Dáme päťsto voltov.“ Prešiel k prístroju na stole a zvrtol jeden gombík na maximum. Potom priblížil sondu k pokožke armaga. Len čo sa ocitla dosť blízko, preskočila ešte jasnejšia iskra a v miestnosti zablikali svetlá.

„Aha,“ povedal zriadenec, keď končatina znovu spriesvitnela. „Je to tu zas.“

No tentoraz sa spojili prsty a to, čo bolo predtým rukou, sa predĺžilo a zhrublo. Na konci laby vyčnievali tri nebezpečne vyzerajúce pazúry.

„Netuším, čo to môže byť,“ krútil hlavou zriadenec a narýchlo sa pokúšal zakresliť novú podobu ruky.

Parryho čosi upútalo.

„Major, pozrite sa za seba! Na tú ruku!“

Aj odťatá končatina sa premenila a vyzerala úplne rovnako ako ruka, čo stále vyrastala armagovi z pleca. Ani tri pazúry nechýbali. Pre antikorovú nádobu, v ktorej ležala, už bola príliš ťažká, prevrátila ju a ako mŕtva ryba capla na holý stôl.

„Zastavte prúd! Hneď!“ skríkol Parry, keď sa odseknutá končatina začala mykať.

Vojenskému lekárovi v tom chvate vypadla sonda. Zohol sa po ňu a vystrel sa presne vo chvíli, keď armag zavŕšil svoju premenu.

V okamihu mal tri páry končatín, ktoré mu vyrastali z hrude. Pripomínal obrovského priesvitného pavúkovca. Končatiny sa mykali a trhali kožené popruhy ako papier. Vyzeralo to, že bytosť už na lehátku nič neudrží.

Lekár nemal šancu na útek, len zmätene a omráčene pozoroval bizarného tvora.

Stačil jeden krátky švih hnusnou končatinou a armag odtrhol lekárovi hlavu. Áno, tie tri pazúry boli presne také smrtiace zbrane, ako vyzerali.

Tvor vyskočil z lehátka a s rinčaním narazil do sklenej steny. Pazúry prenikli cez sklo, zaborili sa dnu dosť hlboko, aby sa bytosť mohla zavesiť na stenu. Potom znovu udrela do skla, akoby vedela, že onedlho ho prebúra.

„Vypáliť!“ zvrieskol z plných pľúc Parry.

„Vypáliť?“ hlesol zriadenec, omámene upierajúc pohľad do zložitých očí na obrovskej pavúčej hlave. Vyzeral ako zhypnotizovaný.

Parry naňho nečakal, sám nadvihol kryt na paneli pod interkomom a zvrtol kľúčom, ktorý z neho trčal. Potom plesol dlaňou po veľkom tlačidle vedľa kľúča.

Izolačná komora sa okamžite naplnila plameňmi. Toto bezpečnostné zariadenie tam inštalovali pre prípad nehody s nejakou biologickou vzorkou už dávno. Oheň mal všetko sterilizovať.

Parry a zriadenec pozorovali armaga, ako černie a padá do žeravého chaosu.

„Kristepane… Kristepane…“ fikal zriadenec.

„Prúd zasiahol len telo armaga, a predsa premenil aj odseknutú končatinu,“ povedal Parry.

Zriadenec sa stále nevedel spamätať z toho, čo práve videl, a už vôbec nechápal, čo mu Parry hovorí.

„Ale, major…“ lapal po dychu.

Parry ho chytil za plecia.

„Dajte sa dokopy, človeče. Ak aj medzi armagmi existuje takáto komunikácia, tak tento náš exemplár možno práve vyzradil náš úkryt. Ostatní sú možno na ceste k nám!“ Vytiahol si z puzdra na opasku vysielačku. „Evakuácia!“ zakričal do nej.

Kapitola 2

„Vyzerám v tom ako idiot,“ povedal Will pri pohľade na svoj odraz vo výklade, keď kráčali v neznesiteľnej horúčave a bergeny mali napratané všetkými uterákmi a posteľnou bielizňou, čo našli.

„Áno,“ neprítomne odvetila Elliottová s nosom zaboreným do mapy, ktorú našla u jedného limitátora.

„Tak vďaka,“ zašomral Will. Zastal a popravil si kanárikovožltý klobúk s ovisnutou strieškou, ktorý mu Elliottová vybrala v obchodnom dome.

„Nie, vyzerá to dobre,“ povedala. „Aspoň ti do tváre nepraží slnko… a kto ťa tu uvidí, aj keby si vyzeral ako somár?“

„Ako idiot,“ opravil ju rýchlo Will, potom pozrel na telá ležiace na ulici. „Nemôžeme sa vrátiť na základňu? Nemám z toho dobrý pocit a určite nie je zdravé tráviť toľko času v horúčave.“

Elliottová súcitne prikývla, potom mu zamávala pred očami mapou.

„Dobre, ale najprv niečo skontrolujem.“ Znovu pozrela na mapu, potom ukázala rovno pred seba. „Tadiaľto.“

Kráčala vpred a neťažil ju len bergen a dlhá puška, ale aj dve ďalšie, ktoré zobrala limitátorom. Will sa chvíľu díval, ako sa jej pri chôdzi hojdajú boky. Rýchlo dospievala a s opálenou pokožkou a dlhými čiernymi vlasmi vyzerala tak krásne ako ešte nikdy. Ako sa styxovia dokázali prispôsobiť každému prostrediu, tak aj Elliottová v ich novom domove vo vnútornom svete doslova rozkvitla.

A Will ju mal len pre seba.

Dovolil si samoľúby úsmev, vzápätí mu pot stekajúci po chrbte pripomenul, kde sa nachádza. Nerád v meste trávil viac času, ako bolo nevyhnutné, ale vždy mu prišlo zaťažko odporovať Elliottovej.

Will náhodou pohľadom spočinul na budove, ktorá podľa striešky nad vchodom vyzerala ako luxusný hotel. Na červeno-bielom plátne sedeli odporné supy a zlomyseľnými sivými očkami si premeriavali jeho aj Elliottovú.

„Máte smolu, chlapci – ešte nie som mŕtvy!“ zavolal Will na vtáky. Zdvihol obočie a kývol hlavou dopredu na Elliottovú. „No ak má o mojom živote rozhodovať ona, na vašom mieste by som počkal!“ dodal.

Elliottová tú poznámku nemohla prepočuť, ale zaťato ich viedla vpred. Po chvíli sa ocitli v oblasti, ktorá pôsobila inak. Neboli tam obchody, len strohý rad päťpodlažných budov a podľa mosadzných menoviek pri vchodoch pôsobili ako kancelárie alebo vládne úrady.

Keď Will a Elliottová kráčali po ďalšej z týchto fádnych ulíc, obaja začuli klopanie. Rytmus nebol pravidelný, ale keď zastali a natiahli uši, neprestal. Na tomto strašidelne tichom mieste to bolo čudné. Hneď zbystrili pozornosť.

Elliottová ukázala dopredu a Will prikývol. Mala pravdu – ten zvuk akoby prichádzal z kraja ulice, hoci sa presne nedalo určiť, odkiaľ, lebo sa odrážal od protiľahlých budov. Elliottová potichu odistila pušku a opatrne našľapovala po chodníku, Will sa s odstupom vybral za ňou a pevnejšie zovrel sten.

Elliottová došla k predposlednej budove v rade, potom sa prikrčila a zdvihla pušku. Will zhodil bergen, zišiel z chodníka na cestu, kryl sa za opustenými autami a celý čas pozoroval fasádu budovy. Uvedomil si, ako efektívne s Elliottovou spolupracujú – ani si nemuseli nič povedať a obaja inštinktívne vedeli, čo ten druhý v danej situácii spraví. Will takýto stupeň empatie prvý raz zažil, keď pozoroval Elliottovú a Draka, ako hliadkovali v Hlbinách. Nečakane si spomenul na ich priateľa, ktorý zahynul, keď vybuchla atómová bomba, a tak ostro ho zasiahla bolesť, až sa musel prudko nadýchnuť.

Keď ten nádych začula Elliottová, obrátila sa k nemu a Will uhol pohľadom. Zastal pred jedným autom, potom sa sústredil na horné okná budovy, odkiaľ podľa všetkého prichádzal ten zvuk.

Nebolo nikoho vidieť, ale klopanie neprestávalo.

Tak ako Will očakával, Elliottová zišla z chodníka, pomaly cúvala a ďalekohľadom na puške prechádzala od jedného okna k druhému. Will ju istil stenom, vtom Elliottová zastala a zasmiala sa.

„Čo je to? Čo vidíš?“ zašepkal Will.

„Najvyššie poschodie, dve okná od kraja,“ odvetila.

Will sa zadíval na krídlové okno, potom v otvorenej hornej časti zbadal pohyb. V tej výške aj slabý vánok vytiahol žalúziu do polovice okna. A lanko visiace zo žalúzie udieralo o okenicu. Will pri pohľade na okno nepochyboval, že práve tam je zdroj klopania.

„Falošný poplach,“ povedal. „Je to len vietor.“

Obaja sa uvoľnili a vystreli.

„Tuším začíname vidieť za každým rohom prízrak,“ povedala Elliottová a kvôli bezpečnosti uvoľnila z komory svojej pušky náboj.

„Čo si čakala?“ odvetil Will a pokrčil plecami. „Je to tu strašidelné. Všetci sú mŕtvi – Novogermáni, styxovia, dokonca aj stromoľudia v džungli. Všetci.“ Mrzuto pozrel na zaprášené okná, potom na sten vo svojich rukách. „Neviem, načo so sebou vláčime zbrane. Nezostalo tu ani jediné zviera, ktoré by nám mohlo ublížiť. Okrem rýb, vtákov a tých otravných múch sme tu len my.“

Elliottová niečo zakričala, ale Will nezachytil jej slová.

„Čo je?“ hlesol a až teraz si všimol, že sa presunula na koniec ulice. Rozbehol sa za ňou a v rýchlosti stratil klobúk.

Keď ju na rohu dobehol, otvorilo sa pred ním veľké námestie. V jeho strede stála vládna budova v podobe obrovského oblúka. Na predchádzajúcej výprave do mesta videl vrchol oblúka, ale ešte nikdy sa k nemu nedostal takto blízko.

Na cestách, ktoré ohraničovali a námestie, stálo veľa rozbitých osobných a nákladných áut, ďalšie vozidlá stáli na chodníkoch s otvorenými dverami. V blízkosti budovy boli vojenské vozidlá a tanky – vyzeralo to, že ich posádka v chvate opustila. Hlavne mierili na všetky strany.

„Čo je? Čo si zbadala?“ spýtal sa Will.

Elliottová neodpovedala, len ukázala prstom.

Will sledoval jej ukazovák a v závetrí oporného stĺpa naozaj niečo zbadal. Bolo to vysoké niekoľko stoviek metrov, a keď si zaclonil oči, uvedomil si, že je to socha.

„To nemyslíš vážne!“ vyprskol odrazu. „To nemôže byť pravda!“

„Ale áno. Lepšie sa prizri.“ Elliottová podala Willovi pušku, aby mohol použiť ďalekohľad.

Bola to socha Toma Coxa.

Stál tam v celej svojej kráse, jeho neforemné telo bolo vytesané z granitu, ktorý bol čierny a zlovestný ako skalisko, čo v zátoke striehne na loď.

Kapucňu mal zdvihnutú nad hrčovitým čelom, takže mu bolo vidieť grotesknú tvár a oči bez zreničiek. Čo bolo ešte horšie, tie oči boli vytesané z akéhosi vápenca alebo iného svetlejšieho kameňa, takže socha naozaj pripomínala zradcu z Hlbín, ktorý pomáhal styxom.

„Prekliaty Tom Cox,“ precedil Will cez zaťaté zuby a spomenul si, ako ho tento netvor zranil na vrchole pyramídy a potom sa vyhrážal, že mu postupne poodtína všetky prsty. Will by sa veru pokojne obišiel aj bez tejto sochy a spomienok, ktoré v ňom vyvolala.

Teraz nevedel, či má zúriť, alebo sa len zasmiať, lebo pohľad na tento výtvor bol naozaj smiešny.

Na Elliottovú to pôsobilo podobne. Bez najmenších výčitiek svedomia Coxa zastrelila, ale predtým neopísateľne trpela, kým ju Drake nevyslobodil z pazúrov tohto človeka – ak sa vôbec v súvislosti s Coxom dal použiť výraz „človek“.

„To je také zvrátené, že to mohla vymyslieť len ona… ony dve.“ Elliottová tie slová vypľula z úst, akoby mala na jazyku jed.

Will prikývol, lebo veľmi dobre vedel, že Elliottová má pravdu – Coxovu sochu si iste rozkázali Rebeccy, ak už pre nič iné, tak preto, aby sa tučný kancelár na ňu musel dívať každý deň zo svojho sídla. Iste ich tá predstava bavila.

„Keby sme spojazdnili tank, mohli by sme sochu použiť ako cvičný cieľ,“ navrhol Will a zašiel si prstom pod golier, premočený od potu. „Ak je to všetko, čo si chcela vidieť, mohli by sme sa konečne vrátiť domov?“ poprosil ju.

„Netušila som, že to tu je,“ odvetila Elliottová a zdvihla mapu. „Zvláštne je, že limitátori si na nej niektoré miesta vyznačili. Nikdy to tak nerobia – je to proti ich pravidlám. Neďaleko odtiaľto je zaznačené niečo dôležité.“

„Koho zaujíma, čo limitátori robia alebo prečo?“ povedal Will, ale nie zlostne. „Všetko sú to už dejiny.“

Elliottová mu venovala jeden zo svojich typických pohľadov.

Will zvesil plecia.

„Elliottová, presvedčila si ma, aby sme do tohto hrôzostrašného mesta prišli po zásoby. A teraz chceš, aby som sa s tebou vybral na exkurziu. Nemám záujem.“

„Čo sa ti stalo?“ spýtala sa Elliottová. „Pamätáš sa, ako si kedysi do všetkého strkal nos a nikto ti v tom nedokázal zabrániť, lebo si bol zvedavý? Naozaj si sa zmenil.“ Zamračila sa. „O čo ide, Will? Starneš?“

Will sa zhrbil.

„Nie, nestarnem,“ vyslovil pomaly. „Len sa mi na tomto slnku pečie mozog.“

„Trochu slnka ešte nikomu neublížilo,“ zašomrala, zvrtla sa na päte a rozbehla sa po okraji námestia.

„Ale ja nie som ako ostatní! Som albín!“ zavolal za ňou Will. „Nečakaj, že budem za tebou utekať. Ešte si musím ísť po bergen!“

Obrovský oblúk mali teraz za chrbtom a postupovali po jednej zo širokých ulíc, ktoré sa z hlavného námestia rozbiehali ako špice zo stredu kolesa.

Will zacítil pach spáleniny. Potom vošli na úsek, kde vietor prinášal na kriedový povrch cesty čierny popol. Postupne hustol, až v ňom ich chodidlá zanechávali stopy.

Ani to nemuseli komentovať. Pred pár týždňami počuli výbuchy a rýchlo vyšli na vrchol pyramídy vedľa ich tábora. Videli, ako z továrne na okraji mesta stúpa k oblohe hustý žltý dym – očividne sa prehriala a vznietila. Vo vnútornom svete neboli spontánne požiare ničím zvláštnym – nemilosrdné slnko takmer dennodenne vypaľovalo celé úseky džungle. Bolo teda veľmi pravdepodobné, že rovnaký jav môže nastať aj uprostred mesta, najmä keď zostalo úplne opustené.

Will zastal pri trávnatom ostrovčeku v strede šesťprúdovej ulice. Elliottová sa postavila vedľa neho.

„Je poriadne dlhá,“ povedala a pokúšala sa dovidieť na koniec.

Will obdivoval pôsobivé fasády budov na opačnej strane cesty.

„Toľko tu toho vybudovali,“ zašepkal. Odrazu ho šokoval tragický osud, ktorý postihol kedysi prekvitajúcu metropolu, vybudovanú na holej zemi ani nie za sedemdesiat rokov. „Pripomína mi to jedno miesto v Londýne, kam ma ocko niekedy brával cez víkendy. Myslím, že to bol Kensington, kde sú vedecké a prírodovedné múzeá, ale vždy tam bolo plno ľudí a turistov,“ povedal Will a ukázal na budovy. „Ktovie, či sú aj toto múzeá?“

Elliottová pokrčila plecami.

„Nech už je to čokoľvek, podľa limitátorskej mapy sa v tejto oblasti deje niečo zaujímavé.“ Zaujala ju budova, ktorá stála trochu ďalej od „múzeí“. „Čo to podľa teba je?“

Teraz pokrčil plecami Will a zadíval sa na budovu so železnou konštrukciou a veľkými sklenými plochami, od ktorých sa odrážalo slnko.

„Netuším. Nejaký veľký skleník?“

Will a Elliottová nevedeli, že je to tropický skleník, v ktorom Vane pred epidémiou oplodňovala tisícky Novogermánov. Will sa obzrel cez plece na rad obchodov a spočinul pohľadom na zavretom priečelí, na ktorom sa zlatými písmenami vynímal nápis MOST – Confiserie. Tie slová mu nič nehovorili, zato hneď spoznal model obrovskej odbalenej čokoládovej tyčinky.

„To je určite cukráreň,“ povedal a smutne sa zasmial. „Múzeá a sladkosti – dve ockove obľúbené veci v živote. Páčilo by sa mu tu.“

„Zvláštne,“ zašomrala Elliottová. Ani nepočúvala, čo Will hovorí.

„Nie, podľa mňa je to naozaj cukráreň,“ odvetil Will a pobral sa k budove.

„Zvláštne, že v tejto oblasti je menej mŕtvol,“ povedala Elliottová a zdvihla pušku, aby sa mohla pozrieť cez ďalekohľad.

Will došiel k obchodu a zistil, že hlavný výklad chránia pribité dosky, no niekto sa už pokúšal dostať dnu. Dole bola jedna doska vytrhnutá a sklo rozbité. Will si kvokol a nakukol dovnútra, či nezazrie vystavený tovar, ale veľa toho nevidel.

Keď sa vystrel, pod podrážkami mu zapraskali sladkosti všetkých druhov a rozpadli sa na popol.

„Niekto mal šťastie,“ zašomral. Už niekoľko týždňov jedával len ryby a pri predstave niečoho lepšieho sa mu zbiehali slinky.

Povedal si, že zistí, či dnu niečo nezostalo, a zamieril k dverám. Keď stisol kľučku, dvere sa napodiv otvorili. Nezamýšľal sa nad tým, prečo nie je zamknuté, rovno vošiel dnu a privítal ho pohľad na interiér obchodu ako z iného storočia.

Na pulte z lešteného tmavého dreva boli čokoládové pralinky na strieborných podnosoch a stojany s lízankami všetkých možných farieb. Obzrel si jednu lízanku – zvláštne na nej bolo, že keď do sladkej hmoty brnkol prstom, krútila sa na paličke. Strčil si ju do vrecka a zadíval sa na poličky za pultom, na ktorých sa vynímali sklené nádoby s úžasne vyzerajúcimi sladkosťami. Bonbóny, prečítal si na jednej nádobe, položil sten na pult a chystal sa cezeň preliezť, no potom sa obzrel. Na policiach bol neskutočný výber čokoládových tyčiniek, ktoré by človeku vystačili aj na niekoľko rokov.

„Bingo!“ zasmial sa Will a natešene si pomädlil ruky. Obrátil sa od pultu, pomaly vykračoval popri policiach a naberal si rôzne tyčinky. Netušil, čo je napísané na obaloch, a tak ich otváral a ochutnával. „Mentolová,“ povedal si, keď zahryzol do tyčinky s obrázkom ľadovca na obale.

Tyčinky od horúčavy zmäkli, ale to mu ani trochu neprekážalo.

„Nemôžem tomu uveriť,“ povedal, keď došiel na koniec políc a pohľad mu padol na prepravky s fľašami. Vybral jednu, v ktorej bola číra tekutina, a buchol hrdlom o pult, aby uvoľnil vrchnák. Ten ani nestihol dopadnúť na dlážku a Will si už poriadne uhol z bublinkového nápoja. „Mňam, to je dobrota!“ zvolal, v extáze zagúľal očami a rýchlo dopil zvyšok fľaše. „Limonáda!“ Okamžite vzal ďalšie dve fľaše a otvoril ich. „Elliottová tomu neuverí,“ povedal a s korisťou v rukách sa rozbehol k dverám.

Vyšiel na chodník a zastal ako skamenený.

Stála tam nízka postava v akejsi ochrannej kombinéze a v ruke držala zbraň. Hlaveň sa chvela, ale zbraň mierila na Willa.

Dofrasa! Môj sten! pomyslel si Will a najradšej by sa nakopal za to, že ho nechal na pulte. Teraz by mu však aj tak veľmi nepomohol. Pomaly zdvihol ruky, v ktorých držal fľaše, a na zem popadali čokoládové tyčinky, ktoré mal pod pazuchou.

Kombinéza mala matnú bielu farbu a zdalo sa, že je vyrobená z nejakého igelitu. Postava mala hlavu vo valcovitej prilbe s rovným vrškom a na krku filter, z ktorého sa ozývalo tiché syčanie. Do prilby podľa všetkého viedol vzduch z valca, ktorý mala postava zavesený na chrbte.

„Kto si?“ spýtal sa Will a myseľ mu bežala na plné otáčky. Nešlo mu do hlavy, ako mohol niekto v meste prežiť. Zadíval sa na obdĺžnikový pás z číreho plastu na prilbe a rozoznal vystrašené oči. Bol to chlapec – podľa všetkého nemal viac ako desať rokov. „Aspoň to nie je styx,“ utešoval sa Will. „Ty si… si len dieťa, však? Čo tu robíš?“ spýtal sa.

Dieťa neodpovedalo, ale stále mierilo na Willa.

„Rozumieš mi? Len pokojne,“ povedal Will a zo všetkých síl sa pokúšal zachovať pokoj. „Nie som ozbrojený,“ dodal. Odrazu si uvedomil, aké je to smiešne vyhlásenie, keď v rukách drží fľaše s limonádou.

Chlapcovi sa triasli ruky.

„Počúvaj, rozumieš mi? Neublížime ti,“ povedal Will rozrušene.

Chlapec začal so zbraňou gestikulovať. Bola to zvláštna pištoľ, pripo-mínajúca mauser, ktorý Nemci používali počas prvej svetovej vojny. Pre dieťa bola nešikovná, preto asi chlapec na Willa mieril obomi rukami.

Chlapec podišiel bližšie a Will mal teraz hlaveň ani nie tridsať centimetrov od tváre. Chlapcovi sa v očiach zračila panika a Will si všimol, ako pevne prstom stíska spúšť. To nebolo dobré.

Ozval sa tichý zvuk, akoby šušťanie vetra. Potom cvakla poistka.

Na chodníku vedľa chlapca stála Elliottová. V rukách mala pušku a mierila chlapcovi na spánok.

„Zlož zbraň,“ prikázala mu. „Pekne pomaličky.“

Chlapec sa mykol, akoby ho poštípala včela, ale odhodlane hľadel na Willa.

„Povedala som, že máš zložiť zbraň,“ zopakovala Elliottová.

Chlapec ani teraz neposlúchol, ale očami behal sem a tam od Willa k Elliottovej.

„No tak, kamarát, zlož zbraň,“ prihovoril sa mu Will. Potom povedal Elliottovej: „Je to zbytočné. Asi nám nerozumie.“

„Asi nie,“ prisvedčila Elliottová. „A keď rýchlo nezloží zbraň, strelím mu do zápästia.“

Chlapcovi sa očividne nepáčilo, čo si Will a Elliottová rozprávali. Pohol pištoľou smerom k Willovi a pokrútil hlavou, až sa mu zvnútra trochu zahmlila prilba.

Ozvalo sa ďalšie šťuknutie.

„Ale my vám rozumieme,“ ozval sa mužský hlas. „A vy do nikoho strieľať nebudete, Fräulein.“ Aj muž bol ozbrojený zvláštnou pištoľou a hlaveň priložil Elliottovej k hlave. Prevrátila oči, nahnevaná sama na seba, že sa dala prekvapiť.

Aj muž mal ochrannú kombinézu.

„Smel by som vás požiadať, aby ste zložili zbraň?“ povedal oficióznou angličtinou.

„Ani nápad,“ odvetila chladne Elliottová. „Keby som to spravila, stratili by sme vyjednávaciu pozíciu. Keby ste teraz vystrelili, možno by som zomrela, ale pohla by som prstom. Z takejto vzdialenosti by chlapec určite schytal guľku. Chcete to riskovať?“

Chvíľu bolo ticho a muž sa zamyslel.

„Chlapec možno pred smrťou zabije vášho priateľa.“

„Možno áno, možno nie,“ povedala Elliottová.

Will sa nadýchol: „Ak nemáte nič proti, radšej by som to neskúšal.“

Na chodník neznesiteľne pálilo slnko, po chrbte mu tiekol pot a už ho boleli zdvihnuté ruky, v ktorých držal fľaše s limonádou.

„Počúvajte,“ povedal a prinútil sa usmiať, „čo keby som začal prvý a zložil tieto fľaše?“

Nikto neodpovedal a vyzeralo to, že jeho návrhu nikto nevenuje pozornosť – všetci len pevne zvierali zbrane. Will nepohol hlavou, len prižmúril oči, aby si mohol lepšie obzrieť muža.

„Kombinéza vás chráni pred vírusom, však? Ale nevyzeráte ako vojak.“

„Nie som vojak,“ odvetil muž.

Will sa zamračil: „Je jasné, že ste Novogermán, ale ako ste prežili vyčíňanie vírusu? A čo tu vlastne robíte?“

„Mohol by som vám položiť tú istú otázku,“ odvetil muž.

„Prišli sme sem z povrchu zeme zastaviť styxov… zastaviť ich množenie. Nepodarilo sa to a uvoľnil sa smrtiaci patogén. Bola to nehoda,“ povedal Will a uvedomil si, ako zle to vyznelo. „Takže kto vlastne ste?“ spýtal sa rýchlo.

„Bol som vedecký pracovník v Institut für Antiquitäten,“ povedal muž. „Po vašom by to bol… Inštitút pre starovek.“

Will zbystril pozornosť.

„Starovek? Takže viete všetko o pyramídach a zrúcaninách v džungli?“ spýtal sa.

„Viem toľko, koľko mi dovolili vedieť, keďže nám dýcha na krk armáda,“ odvetil muž.

Elliottová si odkašlala.

„Mohli by sme sa držať témy? Máme tu dosť zložitú situáciu!“ precedila cez zaťaté zuby.

Will ignoroval jej poznámku a cítil, ako sa mu od slnka krúti hlava.

„Aj my s otcom sme študovali pyramídy,“ povedal. „Dokonca sme sa do jednej dostali, keď sme utekali pred styxmi. Stromoľudia nás pustili dnu, ale potom sa na nás vykašlali. Môj otec preto zahynul.“

„Takže to ste boli vy,“ zašepkal muž. Chvíľu mlčal, očividne rozmýšľal nad tým, čo počul. „Tak mi niečo povedz,“ ozval sa napokon. „Ako sa volal ten dôstojník, ktorý vás odviezol vrtuľníkom, aby…“

„Bismarck,“ skočila mu do reči Elliottová. „Plukovník nám pomohol ujsť vrtuľníkom, aby sme sa mohli vrátiť do vonkajšieho sveta. Tam sme sa s ním znovu stretli – na povrchu. Bol to náš priateľ.“

Muža to znepokojilo.

„Bol to váš priateľ?“

Will smutne prikývol.

„Zahynul pri útoku styxov. Tesne pred tým, ako výbuch upchal prieduch a uvoľnil sa vírus.“

„Aj ja som poznal Bismarcka. Bol síce vojak, ale dobrý človek,“ povedal Novogermán. O krok cúvol od Elliottovej, ale stále na ňu mieril pištoľou. „Takže viete, ako sa spustila epidémia. A obaja ste na vzduchu, ale nemáte symptómy.“

„Zaočkovali nás proti tomu vírusu,“ odvetil Will a prižmúril oko, lebo mu doň kvapol pot.

Zdalo sa, že Willova odpoveď urobila na muža dojem, ale chvíľu mlčal.

„Takže… keby ste nám dovolili odobrať vám krv, aj my by sme získali imunitu,“ povedal napokon.

„Ak to neznamená, že ju prelejete tu na chodníku a všetku,“ odvetil Will, stále sústredený na hlaveň chlapcovej pištole, „nech sa páči.“

„Dobre,“ prikývol a bez ďalších rečí spolu s chlapcom odložili zbrane. Muž prešiel k chlapcovi, tlmene mu niečo povedal a skontroloval ukazovateľ na valci, ktorý niesol na chrbte.

Will vzdychol od úľavy a zložil si k nohám fľašky s limonádou. Naťahoval si ruky a masíroval stuhnuté svaly, vtom zbadal, ako sa naňho díva Elliottová.

„Čo je?“ spýtal sa.

Ešte nesklonila pušku, držala ju v pohotovostnej polohe pri páse. Potom mykla plecami a prehodila si pušku cez plece k ostatným zbraniam.

Muž podišiel k Willovi a podal mu ruku v rukavici: „Ja som Jürgen a toto je môj syn Karl.“

Bol to zvláštny pocit, keď sa Willovi prihovárala valcovitá prilba a cez priezor bolo vidieť len mužove oči.

Will predstavil seba a Elliottovú.

„Mysleli sme si, že to nikto neprežil,“ povedal a až teraz si naplno uvedomil, aké je to prekvapenie.

„Asi sme jediní,“ povedal Jürgen. Zasmial sa a pozrel na dvere za Willovým chrbtom. „Ani epidémia Karla nezastaví pred cestou do Süsswarengeschäft… cukrárne.“ Odrazu mu zvážnel hlas. „Ale teraz potrebujem, aby ste išli so mnou,“ dodal a pozrel aj na Elliottovú.

Okamžite sa v nej prebudilo podozrenie.

„Kam?“ spýtala sa. „A najprv mi niečo povedzte – ako to, že viete tak dobre po anglicky? Plukovník spomínal, že všetci Novogermáni sa angličtinu učia v škole, ale máte menej výrazný prízvuk, ako mal on.“

„Vedecká komunita v meste používala angličtinu ako hlavný jazyk v každodennej práci aj pri vedeckých záznamoch,“ odvetil Jürgen bez váhania. „Začalo sa to, lebo väčšina vedeckých časopisov v archívoch, ktoré sem doviezli v štyridsiatych rokoch, bola v angličtine. A mnohí vedci v tom čase rebelovali proti tretej ríši a boli radi, že nemusia používať svoj rodný jazyk.“

„Dobre,“ povedala Elliottová, ktorá ešte stále nebola úplne presvedčená, že môže tomuto človeku dôverovať. „A kam máme ísť?“

„Do nemocnice. S Karlom sa tam musíme vrátiť skôr, ako sa nám minie vzduch, a tam môj brat Werner bude môcť použiť antigény vo vašej krvi, aby nás zaočkoval. Pracoval ako lekár na oddelení infekčných chorôb,“ vysvetľoval Jürgen. „Keď sa vyskytli prvé správy o vzniku epidémie, hneď nás so synom zobral do karantény. Vďaka tomu sme stále nažive.“ Jürgen na chvíľu zmĺkol. „Tak pôjdete s nami?“

„Jasné, poďme,“ prikývol Will.

Pohli sa, no obozretná Elliottová išla zopár krokov za Willom, ktorý kráčal s Jürgenom a Karlom. Cestou Jürgen ukázal na budovy, ktoré Will predtým považoval za múzeá.

„Keď sa v meste rozšírila epidémia, v tejto oblasti bola veľká koncentrácia ľudí. Myslíme si, že ich sem priviedli kvôli rozmnožovaciemu programu.“

„Zrejme pre Vane,“ poznamenal Will. „Tak sa volala tá styxka.“

„O tom nič neviem,“ odvetil Jürgen, „ale je jasné, že hlavné miesto rozmnožovacieho programu bolo tu.“ Obrátil sa a zadíval sa na veľký skleník, potom krátko pozrel na syna a znovu sa obrátil k Willovi. „Karla som tam nepustil, lebo tie ľudské pozostatky sa nedajú opísať. Ešte sme ich nevyčistili, ale vidíte, že sme začali na uliciach… spaľujeme mŕtvoly na hranici.“

„Tým sa vysvetľuje ten popol,“ poznamenal Will.

„Áno, robíme všetko, čo sa dá, aby sme zničili zásoby vírusu.“ Jürgenovi sa v hlase ozvala skľúčenosť. „Pre mesto je už neskoro, ale dúfame, že naši ľudia na odľahlých miestach sú pred nákazou ešte v bezpečí. Vysoké dávky UV žiarenia zo slnka by mali zničiť všetky živé vírusy, ale Werner sa obáva, že lietajúce živočíšne druhy by sa mohli stať jeho nositeľmi – vtáky by ho mohli odniesť aj do vzdialených oblastí sveta. Takže možno dúfame zbytočne.“

Will zdvihol hlavu k jasnej oblohe a pozoroval apatický let osamelého supa.

„Áno, pretože vtáky žerú mäso,“ povedal, potom sa zamračil. „Len dúfam, že vírus nerozšírili aj na povrch.“

„Je málo pravdepodobné, že by sa dostali na povrch,“ odvetil Jürgen, potom ukázal na bočnú uličku. „Nemocnica je týmto smerom.“

Prešli niekoľko ulíc a Will uvidel uprostred cesty dva veľké fúriky. Jeden bol naložený bandaskami s petrolejom alebo niečím podobným – keď išli okolo, vo vzduchu bolo cítiť charakteristický zápach. Na druhom fúriku boli na seba nahádzané kostry, ešte stále vo fľakatých, otrhaných šatách.

Will však na ne dlho nehľadel, lebo asi desať metrov od nich uvidel na križovatke akúsi hromadu. Keď prišli bližšie, videl, že ju tvoria len kosti. Hromada bola čierna ako uhlie a dosahovala takmer výšku prvých poschodí okolitých budov. Na miestach tlenia ešte blikali červené svetielka a k oblohe sa dvíhali kúdoly sivého dymu.

Jürgen ich viedol k hromade a Will počul jeho hlas.

„Takto sa to skončilo,“ povedal.

Ostatní nemali čo dodať, len zachmúrene kráčali. Zápach horiacich tiel bol taký odporný, že Will si musel dlaňou zakryť nos a ústa a pokúšal sa nepovracať. Jürgena a Karla pred smradom chránila kombinéza.

Will zbadal na ceste topánku, ktorá unikla ohňu. Nemohol od nej odtrhnúť oči. Bola to ženská topánka z ligotavej tmavomodrej kože s lesklou chrómovou prackou. Topánka vyzerala nová, akoby ju majiteľka v ten deň kúpila v obchode a ani ju nestihla obnosiť.

Pokračovali v ceste a o niekoľko minút došli k nemocnici. Biela budova sa vynímala medzi sivými kamennými fasádami okolitých budov. Keď vošli cez hlavný vchod do neosvetleného interiéru, po pobyte na prudkom slnku mali pocit, akoby sa ocitli v úplnej tme. Ich kroky na linoleu boli jediným zvukom vo vstupnej hale, kde sa nachádzalo niekoľko čakární a pred opustenými recepciami zívali prázdnotou rady lavíc.

Jürgen mlčal, odkedy vonku videli hranicu, ale teraz znovu prehovoril.

„Po pár dňoch sme vyšli z karantény a zistili sme, že sa sem nahrnuli ľudia a zúfalo čakajú, že im lekári pomôžu,“ povedal Willovi a Elliottovej zachrípnutým hlasom. „Boli tu natlačení ako sardinky. Tak aj zomreli – mnohí dokonca postojačky. Bolo ich toľko, že sa nám ledva dali otvoriť dvere.“

Will videl, že popri stenách sú ďalšie fúriky rovnakého typu ako ten pri hranici, a vedel, že ich určite použili na odvážanie mŕtvol, hoci teraz na nich boli škatule so zásobami.

Jürgen im kývol, aby šli za ním k dverám, ktoré viedli mimo hlavnej budovy. Vytiahol baterku a zažal ju, ostatní za ním kráčali cez dvoje lietajúce dvere do veľkej miestnosti. Na stenách bola fólia a medzi dočasným osvetlením sa tiahol žltý kábel.

Jürgen nadvihol fóliu a odhalil pevne pôsobiace dvere. Stisol gombík na interkome. Will začul vzdialený zvuk zvončeka.

„Oznámim bratovi, že sme sa vrátili,“ vysvetľoval Jürgen. O pár sekúnd sa v interkome ozval hlas. „Werner,“ začal Jürgen, potom blikli svetlá a Jürgen sa rýchlo po nemecky rozprával s bratom.

Elliottová sa postavila vedľa Willa.

„Nevieme, o čom sa rozprávajú,“ zašepkala. „Môže to byť pasca.“

Will to hneď zamietol. „Ale potrebujú nás viac ako my ich, nie?“ odvetil.

„Werner vraví, že vás musíme zaviesť dnu, aby vám mohol odobrať krv v sterilnom prostredí,“ prerušil ich Jürgen. „To znamená, že vás musíme dekontaminovať. Spravíme to takto. Najprv pôjdem ja s Karlom, potom vy. Na druhej strane dverí nájdete prvú sterilizačnú komoru, kde si opláchneme kombinézy, prejdeme pod UV žiarenie a až potom si ich vyzlečieme. Vo vedľajšej miestnosti je druhá sterilizačná komora, kde sa znovu osprchujeme a oblečieme, aby sme mohli vojsť do karantény.“

„Ale naozaj tam môžeme ísť aj my? My sa umyjeme, ale čo ak máme vírus v sebe?“ spýtal sa Will.

„Môj brat je na takéto procedúry odborník a myslí si, že môžeme mini-malizovať riziko,“ povedal Jürgen. „Len nezabudnite, že musíte nechať všetky šaty a vybavenie v zapečatených škatuliach, až potom môžete pokračovať v postupe, ktorý som vám opísal. Keď skončíte, oblečiete si šaty, ktoré vám pripravím. Mali by ste si nasadiť aj masky, aby ste v karanténe nevydýchli vírus.“

„Dobre. V pohode,“ odvetil Will a tváril sa, že mu takýto postup vyhovuje.

„Cez interkom vám oznámime, kedy môžete vojsť,“ povedal Jürgen, zaváhal a obrátil sa s prilbou k Willovi a Elliottovej. Videli mu do očí, keď dodal: „A vďaka, že nám pomáhate. Neviete si predstaviť, čo to pre nás… čo to pre mňa znamená… Znamená to, že Karl získa šancu.“ Položil synovi ruku na plece a viedol ho preč. Ozvalo sa syčanie vzduchu, fólia sa zvlnila, Jürgen otvoril ťažké dvere a obaja vošli dnu.

O dvadsať minút sa v interkome ozval Jürgenov hlas – povedal im, že teraz sú na rade oni. Keď Will prišiel ku vchodu, čosi cvaklo, elektromagnety stiahli západky v ťažkých oceľových dverách a Will ich dokázal otvoriť. Zacítili prúd vzduchu – v karanténe očividne udržiavali vyšší tlak vzduchu, aby do nej žiaden vzduch nevnikol.

Hoci bolo všetko vyrobené z nehrdzavejúcej ocele, vnútro dekontaminačnej miestnosti pôsobilo ako šatňa – na jednej strane boli skrinky a na druhej sprchy. Will si strčil bergen do skrinky a za ním aj sten. Začal si rozopínať košeľu, ale potom sa zvrtol k Elliottovej, ktorá nehybne stála pred inou skrinkou. Práve sa chystala vložiť dnu svoju zbraň vedľa dvoch limitátorských pušiek, ktoré ukoristila.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Will.

„Vstupujeme tam s prázdnymi rukami. Bez zbraní… nepáči sa mi to,“ zašepkala Elliottová.

„Tak zostaň tu. Pôjdem sám,“ navrhol jej Will. „Stačí, keď odoberú krv jednému.“

„Ani nápad! Stále sa treba držať spolu,“ odvetila rýchlo, potom vzdychla. „No nemusíme riskovať. Ak sa rozbehneme, nechytia nás. A dáme si záležať, aby nás už nikdy nenašli.“

„Nedlhujeme im to?“ odvetil Will. „Hovor si, čo chceš, ale čiastočne nesieme vinu za to, čo sa stalo. Ako dlho môžu takto žiť, kým niekto neurobí chybu a neinfikujú sa? Alebo sa im minú zásoby vody?“ Keď Elliottová mlčala, Will dodal: „Nie si veľmi dôverčivá, však? Nemyslíš, že keby tu bol Drake, pokúsil by sa im pomôcť? Že by sa pokúsil zachrániť život dieťaťu?“

Elliottovú to očividne zaskočilo.

„Naozaj neviem,“ povedala a zamyslene si hrýzla do pery. „Asi áno. Ale ak sa niečo stane, môžeš za to ty a ide to na tvoju hlavu.“

„Jasné,“ povedal Will, potom váhavo dodal: „Ehm… ešte niečo…“

Elliottová si rozopínala opasok. „Čo také?“ spýtala sa.

Will mávol rukou na jej stranu miestnosti.

„Nedívame sa, dobre? Dívaj sa na svoju stranu, ja sa budem na svoju. Platí?“

„Ehm… platí,“ prikývla, keď si uvedomila, o čom hovorí.

Mlčky absolvovali dekontaminačnú procedúru, povyzliekali sa a poumývali, potom spolu stáli pod UV žiarením a každý sa díval inam. Celý čas do komory prúdil čerstvý vzduch – počuli, ako šumí cez ventilátory.

Potom UV žiarenie zhaslo a pri vchode do druhej komory sa v interkome ozval hlas.

„Prejdite, prosím, do ďalšej zóny,“ nasmeroval ich.

„Dámy majú prednosť,“ povedal Will, stále odvrátený od Elliottovej.

Znovu sa osprchovali v kabínkach, poutierali a natiahli si plášte a masky, ktoré im pripravil Jürgen.

„Už si oblečená?“ spýtal sa Will.

„Áno, som pripravená,“ odvetila Elliottová a až teraz sa na seba pozreli.

Will sa ešte stále trochu hanbil a napol plecia pod bielym plášťom.

„Už dávno som sa neumýval v horúcej vode. Všetko ma svrbí.“

Elliottová prikývla, pokúšala sa zakryť úsmev.

„Áno, všimla som si, že máš na chrbte vyrážky.“

„No tak!“ zvolal Will a vtedy cvakli elektromagnety vo dverách a hlas v interkome ich vyzval, aby vošli do karantény.

„Ako to vieš? Podvádzala si – pozrela si sa, však?“ zasyčal Will na Elliottovú, keď vošli do chodby na druhej strane dvier. Vedel, že mu horí tvár – nevýhodou jeho bielej pleti bolo, že rumencom prezradila aj najmenšie zahanbenie.

Elliottová sa zachichotala.

„A máš veľké svaly, však?“

Vo dverách na konci chodby sa zjavil muž a vykročil k nim. Will predpokladal, že je to Jürgen.

„No… a ty máš pekné jamky,“ zašepkal Elliottovej a nezbedne sa usmial.

„Jamky? Kde? To…!“ vyprskla Elliottová, ale musela stíchnuť, lebo muž sa k nim priblížil, takže ich mohol počuť.

„Tak sa konečne stretávame bez prílb. Ja som Jürgen,“ povedal muž a formálne sa uklonil, ale už im nepodal ruku, možno preto, že sa stále obával telesného kontaktu, hoci absolvovali dôkladnú očistu.

Jürgen mal na sebe modrú kombinézu, bol štíhly, nie oveľa vyšší ako Will. Plavé vlasy mal ešte vlhké od dekontaminačnej procedúry, dlhá ofina mu padala do modrých očí. Rýchlo si ju odhrnul.

„Dúfam, že po toľkom umývaní vás nesvrbí pokožka,“ povedal a privoňal si k ruke. Ukázal na policu, kde stáli kanistre pripomínajúce hasiace prístroje, ale boli namaľované nazeleno a mali na sebe nemecké nápisy. „Voda v sprche obsahovala germicídy, ktoré sú v týchto kanistrách. Je to ďalšie opatrenie proti vírusu, ale môže vyvolať alergickú reakciu na pokožke.“

„Áno, Elliottová si všimla, že mám vyrážky,“ zašomral Will a zagánil na ňu.

Elliottová potlačila úsmev a spýtala sa: „Tak čo teraz?“

„Werner na nás čaká v laboratóriu. Tadiaľto, prosím,“ povedal Jürgen a zvrtol sa na päte.

Keď sa vybrali po chodbe, odkiaľsi vybehol Karl, objal otca a pritisol sa k nemu tvárou. Plavými vlasmi pripomínal otca, ale pod očami mal tmavé kruhy, akoby dlhšie nespal. Stále sa túlil k otcovi, len občas pozrel na Willa a Elliottovú.

„Ahoj,“ pozdravil ho Will, ale chlapec neodpovedal.

Jürgen pomaly vykročil a syn sa ho stále držal.

„Karl nerozpráva. Odo dňa, keď vypukla epidémia, nepovedal ani slovo. Viete, mojej manželke, jeho mame, sa nepodarilo dostať včas do úkrytu. Vieme, že sem šla… ale možno ju zajali votrelci a odvliekli na vymývanie mozgov. Robili to každému, kto sa niekam ponáhľal.“

„To ma mrzí,“ zamrmlal Will.

Jürgen pomaly kráčal, hlas sa mu zachvel pri spomienke. „Už sme na ňu nemohli čakať. Nemali sme na výber. Museli sme zavrieť hlavné dvere… inak by nás prevalcovali ľudia, čo tu boli.“

„Spomínali ste vymývanie mozgov? Styxovia ju ožiarili temným svetlom?“ spýtala sa jemne Elliottová.

„Temným svetlom?“ zopakoval Jürgen neznáme slovo. „Myslíte tým fialovým?“ Prižmúril oči a rukou si zaclonil oči. „Áno, to sme absolvovali všetci. Ľudia, ktorých nazývate styxovia, chodili po meste a postupne nás vyháňali z budov. Prinútili nás dívať sa do fialového svetla, dokonca aj Karla.“ Postrapatil chlapcovi vlasy.

Will pozrel na Elliottovú. Mračila sa.

„To nie je dobrá správa. Musíme si poradiť s tým, čo do vás naprogramovali,“ povedala a vložila do tých slovo presne to, čo si myslel aj Will.

„To sa dá?“ spýtal sa Jürgen. „Ako? A prečo?“

„Mám v bergene prístroj, ktorý slúži na neutralizovanie temného svetla,“ odvetil Will a myslel tým čističku. „To, čo vám umiestnili do hlavy, môže byť nebezpečné pre vás alebo pre všetkých vo vašom okolí. Mňa napríklad naprogramovali, aby som sa vrhal z výšok.“

„Chápem,“ prikývol Jürgen. „Neskôr by sme sa tomu mali venovať, ale teraz nás čakajú dôležitejšie veci.“

Zaviedol Willa a Elliottovú do miestnosti napratanej zdravotníckym zariadením. Neznámy muž zdvihol hlavu od mikroskopu.

„Guten Tag,“ povedal.

„Po anglicky, Werner, musíš hovoriť po anglicky,“ pripomenul mu Jürgen.

Werner mal modré oči a črty podobné ako brat, no bol vyšší a oveľa štíhlejší. Očividne bol z nich dvoch starší, plavé vlasy mal už preriedené vekom.

„Dobre, tak po anglicky,“ povedal.

„Potrebujete našu krv?“ spýtal sa Will.

„Áno. Pokúšam sa identifikovať vírus a izolovať ho,“ vysvetľoval Werner a ukázal hlavou na mikroskop. „Zatiaľ sa mi to nepodarilo.“ Potom vstal a natiahol si gumené rukavice. „Naše oddelenie vzniklo preto, lebo stále hrozilo, že z povrchu prenikne do nášho sveta nejaká nová baktéria alebo vírus. Obávali sme sa, že nás vyhubí, lebo nebudeme mať prirodzenú obranyschopnosť. No táto epidémia sa šírila tak rýchlo, že lekári nestihli nič spraviť.“

„Ale viete z našej krvi pripraviť vakcínu?“ spýtal sa Will.

Werner prikývol.

„Máte v sebe antigény, takže získam hotovú vakcínu, ktorou budem môcť zaočkovať nás aj ostatných, ktorí dokázali prežiť.“

Požiadal Willa a Elliottovú, aby si sadli, potom každému odobral injekčnou striekačkou krv. Povedal im, že keď pripraví vakcínu, najprv ju vyskúša on alebo jeho brat, keby sa náhodou niečo nepodarilo.

„Takže ja budem… pokusný zajac,“ povedal Jürgen a veselo prikývol.

„Pokusný králik,“ opravil ho Will.

„Takže už nás nepotrebujete?“ spýtala sa Elliottová.

„Nie, ale mohli by ste zostať, kým sa presvedčíme, že vakcína zabrala. Možno budeme potrebovať ďalšie vzorky,“ odvetil Werner. „Ako sa to povie po anglicky – istota je istota.“

„Dobre… ale ako dlho tu máme zostať?“ spýtal sa Will, ktorý sa nevedel dočkať, kedy vypadnú z mesta a vrátia sa na základňu v džungli.

„Maximálne štyridsaťosem hodín,“ odvetil Werner a už odnášal krvné vzorky do odstredivky, aby mohol začať pracovať.

Jürgen vyviedol Willa a Elliottovú z laboratória. Na chodbe bolo niekoľko dverí.

„Máme tu pre vás izby.“ Ukázal na pravú stranu chodby. „Sú to izolované miestnosti s vlastným filtrovaním vzduchu, aby si v nich človek mohol zložiť masku a najesť sa a napiť.“

Prešli okolo niekoľkých izolačiek a vtom Will niečo zbadal cez okienko na dverách a mykol sa.

„No toto!“ zvolal pri pohľade na postavu, ktorá sedela na okraji lôžka. Pokožku mala drsnú a členitú ako kôra starého stromu. „To je stromočlovek, však? Ako ste ho sem dostali?“

„Ešte som žiadneho živého nevidela,“ povedala Elliottová a podišla k okienku.

Stromočlovek bol hlavou obrátený k nej a jeho jedinou ľudskou črtou boli drobné hnedé oči, kým neotvoril ústa a neuvidela ružový jazyk. Zdalo sa, že niečo hovorí.

„Prečo je tu?“ vypytoval sa Will.

„Bol som členom malého tímu v Inštitúte pre starovek, ktorý sa posledné desaťročie zaoberal domorodcami – alebo, ako ich my nazývame, pôvodným obyvateľstvom,“ odvetil Jürgen. „Na jednej výprave sme nadviazali kontakt a tajili sme to pred armádou, ktorá ich považovala za nepriateľov. Armáda netušila, čo sa nachádza v tej oblasti džungle, inak by ich bola zrejme vyhladila.“ Jürgen sa nadýchol. „Žiaľ, niekoľko vojakov prišlo o život, keď sa pôvodní obyvatelia nazdávali, že ohrozujú pyramídy. Podarilo sa nám s nimi porozprávať a zabrániť tak ďalším úmrtiam.“

Will pokrútil hlavou – niečo si práve uvedomil.

„Tak preto nám s otcom dali pokoj,“ povedal.

„Áno,“ prikývol Jürgen. „Tohto pôvodného obyvateľa sa podarilo tajne dostať do inštitútu ešte pred vypuknutím epidémie a nemohol som ho opustiť. Nevedel som, či aj naňho pôsobí vírus.“

„Niekoľkých sme našli mŕtvych v džungli,“ povedal Will.

„Werner to predpokladal. Väčšine stavovcov hrozí nebezpečenstvo. A hoci pôvodní obyvatelia majú úplne iné epidermické vrstvy, ich fyziológia je rovnaká,“ vysvetľoval Jürgen.

Elliottovú to nepresvedčilo.

„Sú to ľudia?“ spýtala sa. „Nevyzerajú tak…“

No Will mal hlavu plnú otázok.

„Vravíte, že ste s nimi spolupracovali? Na čom presne?“

„Zaujímal nás pôvod ich civilizácie, pyramídy a ruiny mesta,“ odvetil Jürgen. „Postupovali sme pomaly, lebo komunikácia prebieha len na základnej rovine. Vidíte tie kresby na stole?“

Will a Elliottová pozreli cez okienko na papiere s obrázkami. Podobali sa piktogramom vytesaným na pyramídach.

„Hieroglyfy?“ spýtal sa Will.

„Áno. Hneď na začiatku sme si povedali, že to bude najlepší spôsob, ako s nimi nadviazať komunikáciu. Ich jazyk je veľmi jednoduchý… veľmi obmedzený.“

„Môj otec sa s nimi dokázal porozprávať, ale nikam to neviedlo,“ povedal Will, lebo si práve spomenul na to, čo sa odohralo v pyramíde.

„Preto bol tento pôvodný obyvateľ v inštitúte – nahrávali sme ho. Zistili sme, že sa dorozumievajú celou škálou zvukov, ktoré ľudské ucho takmer nedokáže zachytiť. Sú to…“

„Vysoké tóny. Ako bzučanie,“ skočil mu do reči Will.

Jürgen prikývol.

„Presne tak.“

„A takmer ho nepočuť, lebo sa zároveň pohybujú… šuchocú,“ dodal Will, potom zmĺkol a zahľadel sa do prázdna. Stále stromoľuďom zazlieval, ako sa správali k nemu a jeho otcovi. „Zistil som to, keď nás zajali – tesne pred tým, ako nás vydali styxom.“

Jürgen sa k nemu obrátil.

„Vieš, stromoľudia neboli… nie sú naši nepriatelia. Nechcú sa miešať do nijakých konfliktov. Ak vás vydali styxom, tak preto, lebo boli presvedčení, že to musia spraviť, aby ochránili pyramídu. Preto to robia. To je ich práca. Ochraňujú pyramídy. Nekonečné generácie boli ochrancami… správcami čohosi, čo ani poriadne nechápu.“ Jürgen sa priblížil k okienku na dverách a zdvihol ruku. Aj stromočlovek zdvihol ruku, hoci pripomínala skôr zhluk konárov.

Will si všimol, že okolo miesta, kde stromočlovek sedel, sú roztrúsené kúsky pokožky, pripomínajúce opadané lístie.

„Čo to má pri nohách?“ spýtal sa.

„Ich epidermická vrstva – ich hrubá pokožka – je evolučne adaptabilná. Pôsobí ako mimikry aj ako ochrana pred škodlivým slnečným žiarením. No tu, mimo slnečného svetla, nie je vrchná vrstva potrebná a časť z nej schne a opadáva.“

Jürgen už chcel Willovi a Elliottovej ukázať ich izby a vykročil po chodbe, ale Will zamyslene zostal stáť na mieste. Keď ho Elliottová chytila za rameno a popchla, povedal: „Zaujímalo by ma, čo ste sa od týchto ľudí dozvedeli.“

„Rád ti to…“ začal Jürgen, ale stíchol, lebo vtom sa objavil jeho syn. Chlapec niečo strčil Willovi do rúk a zase bežal preč. Bola to lízanka jasnej farby, ktorá sa otáčala na paličke, rovnaká ako tie, čo Will videl v obchode.

Jürgen sa usmial.

„To je veľká pocta. Tieto lízanky Kriesel má Karl najradšej. Môžeš ju zjesť v izbe, keď si dáš dole masku.“

„Presne na to sa aj chystám,“ povedal Will, pokrútil lízankou a usmial sa na chlapca.

Izolačky boli malé, ale lôžka boli dostatočne pohodlné a jedlo v konzervách bolo vítanou zmenou po strave, ktorú Will a Elliottová získavali v džungli. Jürgen ako prvý odskúšal Wernerovu vakcínu, a keď dostal injekciu a jeho telo začalo produkovať antigény proti chorobe, cítil len miernu bolesť hlavy.

Po dvadsiatich štyroch hodinách Werner spravil bratovi krvné testy, aby zistil, či získal imunitu proti vírusu. Hoci testy novú odolnosť potvrdili, Jürgen nevyšiel z karantény, ale robil spoločnosť Willovi a Elliottovej, rozprával o výskume stromoľudí a o ruinách, ktoré jeho tím našiel pri výprave do džungle.

Werner potom podal vakcínu sebe, Karlovi a stromočloveku. Medzi Novogermánmi bolo cítiť nadšenie, ale potom sa počas druhého dňa odohral incident. Willa vytrhol zo spánku rachot a hlasy na chodbe. Nasadil si masku a vyšiel z izby. Na chodbe stála Elliottová aj bratia. Zhrčili sa pred dverami do stromočlovekovej izby a nazerali cez okienko.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa Will.

„Zatiaľ nevieme,“ zašepkal Werner. „Musíme vojsť dnu.“

Jürgen prikývol.

Werner otvoril dvere a rýchlo s bratom vošli dnu. Potom to Will uvidel.

Stromočlovek ležal na zemi pred dvermi. Očividne sa mu niečo stalo, keď vstal z lôžka – pri páde zhodil stôl a to spôsobilo ten rachot. Rýchlo dýchal a z pokožky mu kvapkal pot.

Bola to naozaj normálna pokožka – odpadla mu celá vonkajšia kôrovitá vrstva a jej časti ležali na lôžku aj na dlážke okolo neho.

Teraz už nebolo pochýb, že je to človek – bol to šľachovitý dospelý muž. Pokožku mal však ružovú ako novorodenec. Na celom tele mal krvavé fľaky, pripomínajúce odreniny, ktoré vznikli pri odpadávaní drsnej vonkajšej kože.

Jürgen a Werner chytili stromočloveka pod pazuchami a odniesli ho naspäť na lôžko.

Will si všimol, že stromočlovek nemá vlasy. Ani obočie.

„Už sa to niekedy stalo?“ spýtal sa Will. „Už mu niekedy odpadla celá vonkajšia vrstva?“

„Nie, ani nikomu z pôvodných obyvateľov, ktorých sme mali v inštitúte,“ odvetil Jürgen a jeho brat chytil stromočloveka za zápästie.

„Pulz má silný, ale zrýchlený,“ povedal Werner pri pohľade na hodinky.

Jürgen vyzeral znepokojene.

„Určite je to reakcia na vakcínu.“

„Nechápem prečo. Predtým som spravil testy jeho krvi in vitro a nič nenaznačovalo…“

„Počkajte – pozrite sa!“ povedal Will. Stromočlovek sa pohol a omámene otvoril oči. „Preberá sa!“

Stromočlovek sa pokúsil zdvihnúť, ale Jürgen sa mu prihovoril utišujúcim tónom, aby zostal ležať. Stromočlovek zrejme nerozumel, čo mu hovorí, ale uvoľnil sa a oprel si hlavu o vankúš. Otváral a zatváral oči, akoby sa usiloval zostať pri vedomí.

Jürgen mu k perám priložil pohár a pomohol mu napiť sa vody.

„Je veľmi rozhorúčený,“ povedal.

„Možno dostal miernu horúčku alebo sa len dehydroval,“ uvažoval nahlas Werner, keď sa stromočlovek znovu napil.

Jürgen prikývol.

„Tým by sa vysvetľovalo, prečo odpadol. A teraz sa zotavuje.“

Naozaj sa zdalo, že stromočloveku je lepšie – odtisol pohár a pokúsil sa prehovoriť.

Ozvali sa slová v hrdelnom jazyku, ktoré Will počul aj predtým, ale medzi nimi zreteľne prerážalo bzučanie. S každou sekundou ho bolo počuť čoraz zreteľnejšie. Akoby sa mu zotavovali aj hlasivky. Odrazu bzučanie prestalo a z hrdla mu vyšli zreteľné nepríjemné zvuky.

„Preboha!“ zvolal Will, a tak prudko cúvol, až vrazil do steny.

Aj Elliottová bola šokovaná – nezmohla sa na slovo.

Jürgen a Werner sa k nim obrátili a spýtavo na nich pozreli.

„Čo je to?“ spýtal sa Jürgen.

Podľa slov, ktorým Elliottová rozumela, sa stromočlovek pýtal, čo mu je.

Po styxsky.

A keďže Elliottová styxčinu vďaka otcovi plynulo ovládala, mohla mu odpovedať.

„Nebojte sa. Zistíme, čo vám je,“ povedala mu a miestnosť naplnil strašidelný zvuk jej slov, ako keby niekto trhal starý pergamen.

„Mein Gott,“ povedal Werner.

„Veru, Mein Gott,“ hlesol Will.

Elliottová prešla do angličtiny, aby rozumel Will aj obaja šokovaní Novogermáni.

„Rozumiem niečomu z toho, čo hovorí. Chce vedieť, čo sa mu stalo.“

Stromočlovek bol slabý, no keď počul, ako Elliottová hovorí styxským jazykom, vytreštil oči. Nadvihol sa na lôžku, a kým ho niekto stihol zastaviť, vrhol sa na dlážku. S tvárou pritisnutou k zemi opakoval rovnaké slová.

„Vrátili sa,“ hovoril dookola.

Will bol v šoku.

„Stromoľudia celý čas hovorili po styxsky. Ale takým vysokým hlasom, že to nikto nevedel.“

Zdvihol zrak od stromočloveka na dlážke k Elliottovej, potom zase pozrel naňho.

„Ak vie po styxsky, možno je sčasti styx ako ty. A tvoja krv… možno ho zmenila tvoja styxská krv vo vakcíne. Ale ako? A prečo?“

Kapitola 3

S lnko začalo zostupovať k obzoru, dlhé tiene sa plazili po Londýne, kde boli ulice opäť bez elektrického prúdu. Ľudia sa zabarikádovali v domoch a pripravovali sa na ďalšiu noc plnú strachu, hladu a zimy. Pritom nevedeli, či sa majú brániť pred bandami kriminálnikov, ktoré sa v neprítomnosti polície či armády, čo by ich zastavila, celkom odtrhli z reťaze, alebo pred niečím ešte oveľa hrozivejším – ak mali teda veriť chýrom, čo sa im dostávali do uší.

V niektorých štvrtiach sa obyvatelia združili do domobrany, pomocou vozidiel uzavreli cesty a chodili vyzbrojení metlami, záhradníckymi nástrojmi, ba dokonca aj panvicami, ktorými odháňali každého, kto by sa bez vážneho dôvodu pokúsil vstúpiť na ich územie.

Len v západnom Londýne zostala bašta zdanlivej normálnosti. Nákupné centrum Westfield, najväčšie v celej Británii, malo stále spojenie s aktívnym zdrojom elektrickej energie a svetlo, čo sa rozlievalo z jeho okien, neodolateľne lákalo ľudí, ktorí sa báli zostať doma.

Nikomu nezišlo na um vypnúť reproduktory, takže v pozadí stále vyhrávala hudba a v pravidelných intervaloch ju prerušoval príjemný hlas moderátora, ktorý upozorňoval na budúce – vlastne už dávno minulé – nákupné akcie. Do obchodov sa vstúpiť nedalo, všetky boli zatarasené bezpečnostnými mrežami. V niektorých výkladoch zostal tovar, iné boli prázdne, pretože zásoby z obchodov odniesli a uskladnili. Vrátia ich tam, keď – či skôr ak – sa život vráti do normálu.

Chodby v nákupnom centre boli plné ľudí, ktorí tam nocovali v spacích vakoch či prikrytí dekami. Pohľad na nich pripomínal scény z druhej svetovej vojny, keď sa počas náletov používalo ako jeden veľký kryt londýnske metro. Svetlá mali stále dosť elektriny, ale kúrenie bolo na tom horšie a v budove panoval nepríjemný chlad. Ľudia rozložili niekoľko menších ohňov, hádzali do nich prázdne obaly alebo hocičo, čo našli, a neprítomnými pohľadmi civeli do chabých plameňov.

Zaujatí bezútešnou situáciou si ani nevšimli ženu, ktorá prechádzala pomedzi nich. Bola vysoká a elegantná, ľahkým krokom si razila cestu uprostred schúlených nocľažníkov, jej vysoké opätky ťukali na lesklej dlažbe. Keby jej boli venovali pozornosť, iste by ich upútal jej drahý kožuch s vyhrnutým golierom a tiež dvaja muži, ktorým tváre tienili kapucne. Tí dvaja ju ako tiene v úctivej vzdialenosti nasledovali.

Všimlo si ju však dieťa, asi šesťročné, rozbehlo sa k nej a zastalo jej cestu.

„Hej, pani, nemáte niečo pod zub?“ opýtal sa chlapec.

Žena – bola to Hermione – naňho s netajeným odporom pozrela zo svojej výšky.

„Čože?“

„Pýtam sa, či nemáte niečo pod zub,“ zopakoval chlapec a tentoraz si špinavým prstom netrpezlivo ukázal na ústa, akoby hovoril s niekým, kto mu nerozumie.

Oči orámované tmavými kruhmi sa jej zlostne zablýskali, svaly na vychudnutej tvári sa napli, takže na okamih pripomínala skôr sochu než živú bytosť.

„Áno…“ zavrčala. „Mám teba!“

Keď dohovorila, cez čiernu spodnú peru jej vyšplechlo trochu mliečnobielej sliny.

Chlapec z nej nespustil oči, naklonil hlavu nabok, vydal priškrtený zvuk, akoby napodobňoval vracanie, a odtackal sa preč. Vedel, že tá žena ho počuje, ale aj tak povedal: „Hnusná stariga.“

Hermione si chvatne zakryla dlaňou ústa, nie aby si ich utrela, ale aby sa presvedčila, či z nich nevykukne mäsitá trubica, ktorá sa jej za lícami zmietala ako had. Obrátila sa k jednému z dvojice limitátorov za sebou.

„Neviem, čo sú to dnes za deti. Nepoznajú úctu k starším,“ ponosovala sa. „Poznač si, že toho usmrkanca musím naučiť lepším móresom, dobre? Mám larvu určenú špeciálne pre neho.“

Styx prikývol na znak, že ju pochopil.

Keď začula rezkú melódiu, ktorá vychádzala z reproduktorov, naklonila hlavu nabok.

„Ale, ale, žeby hrali Dievča z Ipanemy ?“ spýtala sa. Pieseň bola taká veselá a tak kontrastovala so zúfalstvom všade naokolo, že styxka nedokázala premôcť smiech. Zamierila k obchodu na konci nákupného centra, pred ktorým ju čakala druhá dvojica limitátorov. Len čo ju uvideli, nadvihli jednu roletu na výklade, aby mohla vstúpiť. Prešla cez prázdny obchod a rovno do skladu za ním.

Stáli tam debničky a na nich sedela druhá Rebecca, tesne vedľa kapitána Franza. Len čo si dievčina uvedomila, že do miestnosti vošiel ešte niekto ďalší, prudko sa od neho odtiahla.

Hermione stála vo dverách a pohoršene krútila hlavou.

Kapitán Franz sa postavil. Neprítomný výraz v jeho očiach vypovedal o mnohých hodinách strávených pod temným svetlom. Dostal dlhý kožený kabát, aký nosili styxskí limitátori, a Hermione bola ako prvá ochotná priznať, že tento muž s výrazne plavými vlasmi je neuveriteľne pekný. Problém bol len v tom, že to bol človek.

„Odchádzame, ideš s nami,“ povedala Hermione. Odpochodovala k dverám v zadnej stene skladu a zabúchala na ne päsťou. Okamžite sa otvorili. Hermione, druhá Rebecca, kapitán Franz a dvaja limitátori zmizli v tme.

Jediným zvukom v tichu bolo klopkanie Hermioniných opätkov na dlažbe, keď ich rýchlo viedla ulicami. Ešte neboli v cieli, keď kývla rukou na druhú Rebeccu.

„Dobre som videla? Naozaj si sa tam muckala s tým Novogermánom? Hádam si ho len nedržala za ruku?“ vyštekla.

„No… držala,“ priznala druhá Rebecca zahanbene.

Hermione znovu pokrútila hlavou, no stále rovnako ráznym krokom pochodovala po tmavej ulici.

„Ešte nemáš ani štrnásť rokov. Nemyslíš, že…“

Druhá Rebecca sa jej pokúsila skočiť do reči, no Hermione sa nedala zastaviť.

„Nie, teraz počúvaj ty mňa,“ povedala. „Viem, čo mi povieš. Si styxka a nemá zmysel uvádzať tvoj vek v ľudských rokoch. A keď sa na teba teraz pozerám,“ strelila pohľadom po dievčati, „je z teba pomaly mladá žena. No uvedom si, že nech je, aký chce, nepatrí k nám. Je to človek. Navyše ten jeho úbohý ľudský mozog bol už toľkokrát upravený, že sa z neho stal zombík.“

„To všetko viem,“ prikývla druhá Rebecca.

Hermione čakala, či bude dievča pokračovať, a keď sa tak nestalo, znovu sa rozhovorila.

„Ja ti chcem len dobre. Vieš, že sme na jednej lodi. Hoci sa to ešte nepotvrdilo, obe vieme, že sme prišli o svoje sestry. O naše dvojičky. Obe to cítime v kostiach. Cítime v sebe prázdnotu, akoby nám niečo vzali, bolesť z odlúčenia.“

Ocitli sa pred viktoriánskym kostolom a predbehol ich limitátor, no iba preto, aby dámam otvoril hrubé dubové vráta. Na stenách v kostole viseli veľké svetelné gule a stálo tam mnoho limitátorov. Pred jedným z nich ležal na dlážke skrútený človek.

„Kto je to?“ spýtala sa Hermione.

„Vikár. Keď sme prišli, ukrýval sa v sakristii,“ odvetil limitátor. „Pokúšal sa zavrieť kostol, nechcel sem nikoho pustiť.“

„To teda od neho nebolo veľmi kresťanské,“ poznamenala Hermione a zadívala sa na ležiaceho muža. „Je v bezvedomí?“

„Nie,“ pokrútil hlavou limitátor a silno muža kopol. Vikár ticho skríkol a ešte tuhšie sa schúlil do klbka. Potom spustil prúd mumlavých modlitieb.

„Vynikajúco sa mi hodí. Už to na mňa zase ide.“ Hermione si stiahla kožuch, uvoľnila si golier purpurovej blúzky, aby vyslobodila hmyzie končatiny, ktoré jej vyrastali z chrbtice. Zdvihla nohu a pridlávila vydeseného muža vysokým opätkom, no neprerušila svoju kázeň určenú pre druhú Rebeccu. „Len ti hovorím, že nech už k nemu cítiš čokoľvek,“ pozrela na kapitána Franza, ktorý stál za Rebeccou ako socha, „nie je to normálne. Prepáč na okamih.“

Vikár stále ľapotal modlitby a bol taký skamenený od hrôzy, že vôbec nevzdoroval, keď sa naňho Hermione vrhla. Zdrapila ho za vlasy a zaklonila mu hlavu.

„Je mladý,“ poznamenala. „Milé, mať konečne pod sebou niekoho, kto je pri vedomí, ale nebráni sa.“

Hermione ostro pozrela na druhú Rebeccu.

„Na nič iné sa títo ľudia nehodia. Sú to len kusy mäsa.“ Znovu pozrela na vikára a z úst sa jej už vysunula trubica, cez ktorú čochvíľa nakladie vajíčka. Trubica pátrala po vikárových ústach. Až vtedy začal klásť odpor, ale slabo a vydržal iba krátko, lebo hmyzie končatiny ho chytili za spánky.

Jeho posledné slová zneli: „Bože, zachráň ma.“ Vzápätí mu trubica prenikla do úst a vajcový vak sa mu posunul hlboko do hrdla. Keď bolo po všetkom, prevalil sa na bok a znovu sa schúlil do klbka. Reflex pažeráka naposledy zabojoval proti cudziemu telesu a vikára naplo. Hermione sa pokojne postavila.

„Ach, to je úľava,“ povedala a vsunula si trubicu späť do úst. Vzdychla a obrátila sa k Rebecce. Po brade jej stekali šťavy. „Uvedom si, že tvoje správanie nás pohoršuje. Niektorí by ho považovali za nezdravé, ba rovno choré. Hovorím ti, že onedlho budeš musieť na túto detinskú zamilovanosť zabudnúť.“

Rebecca prikývla, ale v očiach mala smútok.

„Nie je to ťažká voľba. Čakajú nás úžasné časy,“ povzbudzovala ju Hermione. Potom sa k nej naklonila a sprisahanecky stíšila hlas. „Viem, aké to je. Odkrútila som si svoje na Povrchu a viem, že je ťažké zachovať si tam zdravé uvažovanie. Pokušenie vzdať sa civilizácie a prijať obyčaje divochov je veľké. Sama som ho zažila. No ty si styxka a máš voči svojim záväzky. Nie voči peknému slabochovi, ktorý sa ti čoskoro preje. Ver mi, veľmi rýchlo naňho zabudneš.“

„Tak to je,“ zakončila Hermione, keď kráčala uličkou k oltáru. Vystúpila po schodoch a zvrtla sa, akoby oslovovala neviditeľných farníkov. „Kde sú moje deti? Chcem, aby sa do toho nákupného centra vovalili ako roj kobyliek. Ukážeme tým kusom mäsa, že pred nami nikde nie sú v bezpečí.“

Tam pri oltári sa jej hmyzie nohy vystreli v celej dĺžke a spojili sa. Ozval sa štrkot, vibroval čoraz rýchlejšie, až sa zvuk, ktorý vydávali nohy, zmenil na neprerušované bzučanie. Hermione zároveň zaklonila hlavu, otvorila ústa a vyšiel z nich výkrik, ktorý by ľudské ucho nezachytilo.

Okná na kostole sa náhle rozleteli, úlomky farbistého skla pršali ako ostrý dážď všade okolo limitátorov.

Z okien sa valili armagovia, pristávali na laviciach, zhromažďovali sa v uličke. Polopriesvitné netvory vyzerali ako vytvorené z tekutého ľadu, pod svetelnými guľami sa jagali zahrotené perá na ich krídlach.

Hermione zmĺkla a sklonila hlavu.

„Ach, deti moje,“ povedala. „Deti moje, tak ste tu.“

Danforth so svojou vždy prítomnou eskortou, dvoma limitátormi, obchádzal priestory a nazeral ponad plecia operátorom pred obrazovkami.

Nad jedným stolom zablikalo červené svetlo a operátorka mechanicky zdvihla ruku. Danforth ihneď prešiel k nej. Pri pátraní po rádiových vlnách na niečo naďabila a označila to miesto, aby mu ho mohla ukázať. Keď sa zadíval na jej obrazovku, niekoľkokrát zopakoval: „Zaujímavé,“ no nevenoval tomu pozornosť. Upútal ho zvuk o niekoľko stolov ďalej. Zvrtol sa práve včas, aby uvidel, ako si operátor, muž niečo po štyridsiatke, strháva z hlavy slúchadlá a dvíha sa zo stoličky.

„Kto vám povedal, že môžete opustiť pozíciu?“ vyštekol Danforth, ale muž mu neodpovedal. Chvíľu sa knísal, v očiach sa mu objavil neprítomný výraz, potom sa prevalil dozadu. Spadla s ním aj stolička.

Danforth sa k nemu zlostne rozbehol. Vyzeralo to, že muž nedýcha, ale pre istotu sa mu na krku pokúsil nahmatať pulz.

„Je mŕtvy,“ vyhlásil bez stopy dojatia. Obrátil mužovu tvár k sebe. „Nemyslím, že niekto z vás má chuť poskytnúť mu umelé dýchanie, aby ožil, čo?“ Po očku pozrel na limitátorov, ktorí sa skláňali nad ním. „Veď som si aj myslel,“ odpovedal si sám, keď mlčali. Zadíval se nebohému do tváre. Pod očami sa mu črtali tmavé kruhy, na pokožke sa leskla vrstvička potu. „Tipoval by som zastavenie srdca po dlhodobom vyčerpaní a dehydratácii,“ povedal a ukázal na mužove belasé pery. „Vyneste ho, dobre?“ povedal.

Vystrel sa a znechutene si pošúchal ruky, akoby si z nich stieral mužov pot.

„Čo sa robí?“ spýtal sa starý styx. Len teraz si zastal vedľa dvoch limitátorov.

Danforth pozrel na stôl nebohého. Bola na ňom fotografia dvoch malých detí, ktoré sa hrali v tyrkysovej vode nejakého vzdialeného mora. Mŕtvy bol očividne ich otec.

„Sú to len ľudia,“ nevzrušene vysvetľoval Danforth. „Temné svetlo im upravilo tie ich krpaté prosté mozgy, takže vykonávajú prácu, ktorá sa od nich očakáva. Nútime ich však prekračovať hranice, ktoré je ich telo ešte schopné zvládnuť.“

„Robíme to len z nutnosti. Potrebujeme výsledky,“ odvetil starý styx, ale nie nepriateľským tónom. Danfortha sa voľky-nevoľky naučil rešpektovať. Vedec im pomáhal s technikou, ktorú by on sám nezvládol.

Miesto, na ktorom teraz boli, južne od Londýna vo vládnej komunikačnej stanici, kde sa dali monitorovať elektronické signály, prinieslo styxom obrovskú výhodu. Vďaka nemu mohli útočiť na strategické ciele. Samozrejme, väčšina komunikačných kanálov, pevné linky, mobily, rozhlasové aj televízne vysielanie či internet, už bola dávno vypnutá. Zato komunikačné prostriedky, ktoré boli na vyššej úrovni, napríklad armádne médiá alebo satelitné spojenie, sa nedali zastaviť ani rušiť. A tam vstupoval do hry Danforth.

Na rozdiel od ostatných ľudí to nebol len živý automat, ožiarený temným svetlom, ktorý len vykonáva príkazy. Jeho odborné znalosti umožňovali styxom byť stále o krok pred vojakmi, ktorí im občas kládli odpor.

Danforth bol pre nich užitočný a to bolo jeho šťastie, lebo inak by sa ho boli už pred niekoľkými týždňami zbavili.

Vedel styxom ukázať, ktoré rádiové zariadenia treba zničiť a ktoré je lepšie si ponechať, aby mohli včas zachytiť a odraziť zásah medzinárodného spoločenstva. Styxovia rozhodne netúžili po tom, aby im medzinárodné vojenské jednotky hádzali pod nohy polená, kým systematicky nerozložia túto krajinu.

„Tak v tom prípade máme obmedzené zásoby,“ povedal Danforth s pohľadom upretým na nemé vychudnuté tváre pred obrazovkami. „Mnohí z týchto operátorov vám bez oddychu a poriadnej stravy nevydržia dlhšie ako deň alebo dva.“

Starý styx prikývol.

„Umožnite tým dôležitejším prestávku. Tí, ktorí vykonávajú menej kvalifikované práce, môžu pracovať, kým nepadnú mŕtvi.“

„V poriadku,“ prikývol Danforth, aj keď starý styx práve vyriekol rozsudok smrti nad väčšinou ľudí v tejto miestnosti. „A ešte vám chcem niečo ukázať.“ Zaviedol starého styxa späť k obrazovke, kde zachytili signál. „Možno to nič neznamená, no zdá sa, že niekto z tohto miesta občas používa analógové zariadenie.“ Stlačil gombík a ukázala sa mapa s blikajúcim krúžkom. „Ten signál vychádza odtiaľto.“ Danforth pripravil súbor na tlač, potom, keď stránka vyšla z tlačiarne, zachytil ju a podal starému styxovi. „Stálo by za to vyslať tam prieskumnú hliadku, čo poviete?“

„Áno. Ihneď ju vyšleme,“ pritakal starý styx.

Danforth naňho zdola pozrel.

„Navyše je to veľmi blízko k miestu, kde by sme podľa môjho názoru mali teraz byť. Je to jedna z hlavných ciest, ktoré vedú do vládneho komunikačného centra v Cheltenhame.“ Danforth mávol rukou a ukázal na všetkých operátorov. „Isteže dokážeme zachytiť a lokalizovať vysielanie aj odtiaľto, ale prístroje, ktoré majú v tom centre – ktoré sa, mimochodom, nazýva Šiška – sú bezkonkurenčné. Viem to, lebo keď to centrum stavali, väčšinu vybavenia som navrhoval ja. Ak by ste mali k dispozícii tie prístroje, vedeli by ste preniknúť do signálov, ešte aj tých, čo sa prenášajú cez satelity, a načúvať, koľko vám srdce ráči. Vrátane kódovaných správ. Aj tie by ste rozlúštili.“

„Iste, vaše odporúčania berieme do úvahy,“ odvetil starý styx. „Skôr či neskôr to aj tak budeme musieť riešiť a hnevá nás, že sme do toho centra ešte neprenikli, aby sme ho začali využívať. Majú veľmi vyspelé bezpečnostné opatrenia, ktorými odhaľujú osoby ožiarené temným svetlom, a tiež vojenský kordón okolo centra.“

„Takže to mám brať ako súhlas? Zaútočíme?“ spýtal sa Danforth.

„Áno, v najbližšom čase.“ Starý styx sa nadýchol. V hlase sa mu neobjavili žiadne emócie, máličko však prižmúril oči. „To miesto ste mali od začiatku medzi svojimi prioritami, Danforth. Skrýva sa za vaším návrhom nejaký tajný motív?“

Danforth sa usmial, ale bol to úsmev plný zloby.

„Pred niekoľkými rokmi som im ponúkol obsiahle služby a odmietli sa so mnou čo i len stretnúť. Nebyť mňa, väčšina centra by nebola taká ako dnes. Takže čokoľvek sa im prihodí, zaslúžili si to.“

„Nech pomsta žiari ako kométa,“ citoval starý styx Shakespearovho Henricha VI.

„Nech veští skazu našim nepriateľom,“ dodal nasledujúci verš Danforth.

Nastala chvíľa, keď tí dvaja muži upierali pohľad jeden na druhého. Uvedomili si, čo ich spája.

„Rozumiem mužovi, ktorý má takéto motívy,“ povedal starý styx a obrátil sa k dvom limitátorom. „Dostali ste pokyn odniesť telo. Prečo ste to ešte neurobili?“ Obrátil sa na opätku a odpochodoval.

Danforth zostal sám s jedným zo svojich limitátorských sprievodcov. Druhý šiel odpratať mŕtveho operátora. Pritlmil zívnutie a naposledy obišiel operátorov, potom sa vybral do pracovne bez okien, ktorá mu posledný mesiac slúžila ako domov. Nespával dlho, no vždy keď mohol, aspoň si zdriemol. Nezažal svetlo a oblečený si ľahol na poľné lôžko. Limitátor zaujal svoje miesto strážcu na chodbe.

Danforth opäť zívol a prevrátil sa na bok. Limitátor pred jeho kanceláriou nemohol vidieť, čo robí, keď si priložil dlaň k ústam, strčil dnu prsty a pokrútil jednou stoličkou. Dutá zubná korunka sa s tichým šťuknutím odpojila.

Kedysi, keď ho vysielali do zahraničia ako poradcu, ktorý pomáhal zahraničným tajným službám s elektronickým sledovaním, vždy existovalo riziko, že ho unesú a budú mučiť, aby z neho vytiahli, čo vie. V tom období nosil v dutej korunke kyanid, pomocou ktorého by mohol v priebehu niekoľkých sekúnd spáchať samovraždu.

No ak bol niektorý z Danforthových talentov výnimočný, tak to bola schopnosť miniaturizovať technické zariadenia. A presne to urobil – do zubnej korunky si vložil najmodernejšiu vysielačku.

„Vedel som, že som mal ten patent predať Sony,“ zamrmlal, keď stlačil nechtom na palci vysielačku a aktivoval ju.

Nemusel ju ani vidieť, ovládal ju len hmatom. Naťukal správu v morzeovke a zariadenie ju začalo nahrávať. Správa bola krátka, no keď bola pripravená, Danforth stlačil vopred zadaný počet a odoslala sa na frekvencii, ktorá sa, samozrejme, nie náhodou, nedala naladiť na technike umiestnenej o niekoľko dverí ďalej.

Prenos aj tak trval len zlomok zlomku sekundy – alebo, ako sa hovorí v armáde, „jeden grg“ – taká bola skomprimovaná. Aj keby prenos zachytil niektorý z operátorov na svojej obrazovke, pravdepodobne by si ho vysvetlil ako krátke zlyhanie skenera.

Keď už sedel zub zase na mieste, Danforthovi z pier zmizol spokojný úsmev. Vedec zaspal.

„Ehm. To nemôžeš,“ povedal.

„Čo nemôžem?“ Stephanie sedela za stolom pri okne, nakláňala sa nad šachovnicou.

Chester sa zdvihol zo svojho kresla pred kozubom a zastal si k nej.

„Pešiaci sa pohybujú šikmo iba vtedy, keď berú inú figúrku,“ povedal s pohľadom upretým na figúrky, ktoré pri svojom šachovom tréningu nechala rozostavené po celej šachovnici. „To ti starý otec hádam povedal, nie?“

„Hej, ale nie je to blbé?“ Stephanie štrngla načerveno nalakovaným nechtom do malej figúrky a zvalila ju. „Pešiaky sú nudné, presne ako tie hlúpe kone a veže.“

„Pešiaci, nie pešiaky,“ trpezlivo ju opravil Chester. Postupne sa spamätával z traumy, ktorú prežil, keď videl v Komplexe smrť svojich rodičov. Ale bol to pomalý proces a na začiatku ho rozplakal aj nečakaný zvuk, napríklad zabuchnutie dverí alebo skríknutie. Chester netúžil po ničom, len zaliezť do postele v niektorej z malých spální na hornom poschodí domu, a spať, spať, dlho-predlho spať. Len v spánku unikal pred svojím trápením.

Problém spočíval v tom, že keď sa zobudil, prešlo len niekoľko nerušených sekúnd bez trápenia. Potom si spomenul, čo tu robí. Zaútočili naňho hrozné spomienky a bolesť sa vrátila. Bolo toho naňho priveľa a mal pocit, akoby ho niečo zožieralo zvnútra, až v ňom napokon zostal len smútok, výčitky a ochromujúca depresia.

Po niekoľkých týždňoch sa Chester vyspal aj do zásoby, takže teraz už len ležal na posteli a pozeral do kútov svojej izby. Cítil sa ešte väčšmi stratený a osamotený ako vietor, ktorý sa s vytím prihnal od mora a hrmotal škridlami na streche, čo znelo ako bubnovanie zo vzdialeného jarmoku. V hlave sa mu stále dookola prehrával ten osudový deň, keď mu zahynuli rodičia, analyzoval a znovu prežíval každú drobnú udalosť, ktorá viedla k výbuchu, a zakaždým niečo zmenil, aby zistil, či nemohol ich smrti zabrániť.

Nemal som od nej odísť. Nemal… Keby bol zostal v kuchyni s matkou, bolo by to iné. Prečo ju nechal samu a odišiel za Drakom? Mal sa jej držať ako kliešť. Nemal ju spustiť z očí. Nie! Ocko! Stoj! Chester mohol zastaviť otca, nepustiť ho k matke, ba ak to bolo nevyhnutné, mohol ho zraziť na zem ako pri rugby. Chesterova verzia toho dňa vyznievala v jeho hlave čoraz bizarnejšie. Napokon si predstavoval, ako zápasí v tuneli s Danforthom, vystrieľa doňho plný zásobník, len mu tak sten poskakuje v rukách.

„Zožer si to, ty sviňa!“ vrčal Chester cez zaťaté zuby, zaliaty potom sa preberal zo svojho bdelého sna, päste mal zaťaté a zadúšal sa nenávisťou k mužovi, ktorý ho pripravil o rodičov. Nikdy tak veľmi netúžil nikomu ublížiť, ba rovno ho zabiť. Danfortha nenávidel ešte zúrivejšie než Rebeccy a všetkých styxov. No keď sa nad tým zamyslel, ani Martha nebola v jeho hitparáde neobľúbených oveľa nižšie. Nečudo, keď si od nej toľko vytrpel.

Aj vtedy, keď Chester veľmi potreboval zísť dole, možno len preto, lebo bol smädný a túžil po troche vody, zostal tam, kde bol. Na nepohodlie kašlal. A tak či onak, starý Wilkie často celé noci strážil na stoličke pri dverách, ozbrojený puškou, ak by sa objavili styxovia. Hoci bol Chester v depresii, netúžil starého Wilkieho prekvapiť a dať si vystreliť mozog na stenu domca. Zbytočne by narobil druhým robotu.

Onedlho si Chester na svoje vlastné prekvapenie uvedomil, že začína túžiť po spoločnosti iných ľudí, aj keď iba vzdialenej. Zistil, že sa cíti trochu lepšie, ak sú s ním v miestnosti Stephanie a starý Wilkie, hoci sa radšej tváril, že číta knihu, aby sa s nimi nemusel dať do reči.

To, že sa so Stephanie a starým Wilkiem nezhováral, dosť komplikovalo život v tesnom domci, kde boli úplne odrezaní od sveta. Vianočné posedenie pri stole bolo najsmutnejšie, aké si Chester vedel predstaviť. Väčšinou len bez slova sedeli okolo jedla, ktoré starý Wilkie s takou námahou pripravil. Iba čo sa Chesterovi vrátili spomienky na Vianoce s rodičmi. Neovládol city a vyhovoril sa na strašnú bolesť hlavy. Odišiel od stola, ešte kým starý Wilkie priniesol vianočný puding.

„Pešiaci, pešiaky, to je fuk,“ pokrútila hlavou Stephanie a zdvihla zo šachovnice kráľovnú. „Tieto kočky sú omnoho lepšie, môžu sa pohybovať všetkými smermi a prejsť toľko políčok, koľko chceš. A sú aj mocnejšie ako ostatné figúrky, dokonca aj starý plesnivý kráľ, ktorý vie len utekať a pre ktorého napokon človek prehrá partiu. Prečo sa nedá hrať iba s kráľovnami? To by bola hra!“

„Hej, ale už by to nebol šach,“ vysvetľoval jej Chester. Vzdychol, no podarilo sa mu ten zvuk zakončiť ako pohmkávanie, čo malo znamenať, že o Stephaniinom návrhu vážne uvažuje. Nechcel ju totiž rozrušiť. Vlastne nezniesol predstavu, že kohokoľvek rozruší, sám bol dosť duševne doráňaný a hrozil sa akýchkoľvek nepríjemností. Pri pohľade na Stephanie, ako sa usiluje naučiť hrať šach, si spomenul, že mu chýba Will, jeho dávny súper. „Nemôžeš tú hru celkom zmeniť, ale dá sa hrať inak,“ dodal.

Stephanie si skrížila ruky na hrudi a vystrúhala urazenú grimasu, no Chesterovi bolo jasné, že to nemyslí vážne.

„Možno by si mal vyskúšať moje pravidlá,“ prehodila a pozrela na Chestera spod svojej ryšavej hrivy, čo jej padala do tváre. Bolo to prekvapivé, lebo väčšinou svojmu vzhľadu venovala veľkú pozornosť, no dnes bol jeden z dní, keď mala, ako vyhlásila, „nemožné vlasy“.

Svojho starého otca a Chestera informovala, že len kvôli nim si predsa nebude každé ráno umývať vlasy. Načo by sa toľko „naťahovala“? Koniec koncov, vláčiť horúcu vodu zo sporáka na druhé poschodie je namáhavé a ona sa v nijakom prípade nemieni kúpať v studenej vode. Okrem toho, sú na konci sveta, kde líšky dávajú dobrú noc, a je nulová pravdepodobnosť, že ich niekto príde navštíviť, takže by to bolo úplne zbytočné.

Chester si nebol istý, či si má blahoželať, lebo Stephanie sa v jeho spoločnosti cíti uvoľnene, alebo sa uraziť, lebo kvôli nemu nie je ochotná ani sa upraviť.

Stephanie vrátila figúrky na svoju stranu šachovnice, ale nepostavila ich na určené polia.

„Dobre, skúsme teda hrať podľa mojich pravidiel a tvárme sa, že toto všetko sú kráľovné. Samozrejme, okrem pôvodných nudných kráľov.“ Pozrela na Chestera. „Priprav sa na výprask, Chucky.“

„No…“ nadýchol sa a pozrel na svoje kreslo s rozčítanou knihou. Nechcelo sa mu hrať šach, ale narýchlo mu nezišla na um žiadna dôveryhodná výhovorka.

„Prisuň si sedadlo a privítaj svoj strašný osud,“ vyhlásila Stephanie a ukázala na stoličku oproti. „Vieš, že s tvárou si už na tom lepšie?“ spýtala sa, keď ju veľmi pomaly poslúchol. „Pomohol ti ten môj krém, však?“

„Hej, vďaka,“ povedal Chester a siahol si na čelo, kde sa mu hojili malé chrasty. Po celej tvári a rukách sa vyhádzal ako nikdy predtým. Starý Wilkie naznačil, že ekzém zrejme zapríčinili jeho duševné útrapy, ale Chester si radšej nahováral, že jeho koža zle znáša vlhko v domci. „Takže už nevyzerám ako z obludária?“

Stephanie sa usmiala. „Tak si nikdy nevy…“

Prerušil ju náhly zvuk, keď sa otvorili kuchynské dvere a objavil sa starý Wilkie. Za ním sa priblížil vojak vo vetrovke s kapucňou, aké nosieva jednotka SAS.

„Parry!“ zvolal Chester, keď spoznal sivú bradu a ošľahané črty tváre. Pribehol k nemu a spustil: „Netušil som, že ste tu!“

„Ahoj, chlapče, ako sa máš!“ zvolal Parry a láskavo zovrel Chesterovi ruku do svojich dlaní. „Prepáč, že sme ťa tu tak dlho nechali.“

„Už nám zišlo na um, že ste na nás zabudli,“ vyčítavo sa ozvala Stephanie.

Parry jej venoval krátky úsmev, potom sa znovu obrátil k Chesterovi.

„Prišiel som tak rýchlo, ako sa len dalo. V poslednom čase je všade, mierne povedané, chaos.“ Kým Parry rozprával, Chester si všimol jeho béžový baret a odznak s okrídlenou dýkou.

„Áno,“ prikývol starý vojak. „Trochu pomáham regimentu. No dôležitejšie je to, čo mi povieš ty. Ako sa ti darí?“

„Asi lepšie,“ bezvýrazným tónom odpovedal Chester.

„Ach, vyzerám strašne,“ zamumlala Stephanie a narýchlo si uhládzala vlasy. Pozerala pri tom na dvere, ktorými pred chvíľou vošiel Parry, akoby sa za ním mal objaviť ešte niekto.

„Neozvali sa vám? Will alebo Elliottová? Alebo Drake?“ vypytoval sa Chester. „Už sa vrátili?“

Parry už predtým vytiahol satelitný telefón a teraz si ho posunul z jednej ruky do druhej.

„Ešte nie, ale je skoro, netreba pochovávať nádeje. Ktovie, čo tam dole našli? Možno všetko úspešne vykonali, ale cestou domov sa stretli s odporom,“ vyrovnaným tónom odvetil Parry, no Chester mu v očiach zazrel chmáry.

Potom sa opäť ozvala Stephanie.

„No ako ste sa sem dostali, Parry?“ opýtala sa. „Nepočuli sme vás.“

„Priviezol nás vrtuľník. To je už dnes jediný použiteľný dopravný prostriedok.“

„Takže vzduch je čistý? Môžeme sa vrátiť domov?“ vyhŕkla.

Parry sa zmraštil, až mu z obočia vznikla krivka v tvare dvojitého V a v očiach sa mu zjavili obavy.

„Prepáč, ale čo presne viete o dianí v krajine?“

„Presne nič,“ vzdychla Stephanie a pozrela na rádio. „Máme tu len tento starý rároh. Dá sa na ňom naladiť zopár staníc, ale signál je taký slabý, že stále vypadáva. Nedá sa tam počúvať ani len normálna hud…“

„To preto, lebo styxovia ďalej rušia prenos správ,“ skočil jej do reči Parry. „Presnejšie, rušia frekvencie, aby znemožnili vysielanie.“ Nadýchol sa, Chester využil príležitosť a prehovoril.

„Takže je to zlé?“

Parry sa neveselo zasmial.

„Zlé? To je slabé slovo. Nikto nikomu nedôveruje, najmä preto, že každý je vystrašený a veľmi hladný. Nefunguje dovoz tovarov, takže potravín je málo a tak či onak, preprava je v troskách.“ Parry pokrútil hlavou. „Všade sa rabuje a protestuje, lebo to, čo zostalo z policajného zboru, prakticky kapitulovalo. Ľudia sa ukrývajú vo svojich domoch, vyzbrojujú mestá, budujú opevnenia ako v nejakých feudálnych usadlostiach a bandy ozbrojencov likvidujú hocijakú menšinu, aká sa ocitne nablízku. Akoby sa celá krajina vrátila do doby temna.“

„Ale čo s tým robí vláda?“ spýtala sa Stephanie.

„Vláda nemá predstavu, ako to dať do poriadku,“ vzdychol Parry. „A je úplne zbytočné žiadať o pomoc iné európske krajiny. Kontinent sa trasie, že sa naše problémy rozšíria až tam, takže nás prakticky izoloval.“

„V tom prípade náš útok na fabriku styxov nezastavil,“ poznamenal Chester.

„Žiaľ, máš pravdu,“ pokýval hlavou Parry. „Rebeccy utiekli, jedno dvojča zostalo na Povrchu s inou styxkou, a to druhé podľa našich informácií zostúpilo do vnútorného sveta. Takže všetko, pred čím Eddie varoval, sa stáva skutočnosťou.“

Chester sa do tohto rozhovoru netúžil zapojiť, no neovládol sa a z úst mu vyletela nevyhnutná otázka: „Hovoríte o Fáze?“

„Ten náš útok ju oddialil, no pravda je taká, že zároveň sme ju pretvorili na niečo iné. Možno na niečo ešte horšie. Tu na Povrchu už nebojujeme iba proti limitátorom a ľuďom, ktorí boli ožiarení temným svetlom. Majú na svojej strane aj armagov.“

„A akí sú tí armagovia?“ zapojila sa Stephanie.

„Vyzerajú ako limitátori, aspoň kým sa nepremenia. A potom už nepripomínajú nič, čo chodí po tomto Božom svete. V akomkoľvek prostredí sú to mimoriadne účinné vraždiace stroje. Viem to, lebo som videl, čo dokážu.“ Parrymu sa do hlasu vkradla obrovská únava. „A ak ide o to, ako im môžeme čeliť, obávam sa, že na túto otázku momentálne nemám odpoveď.“

Stephanie otvorila ústa, že znovu čosi povie, ale Parry ju prerušil.

„Neviem, dokedy tu ešte budeme v bezpečí, pretože armagovia mohli zaznamenať let nášho vrtuľníka. Okrem toho sme sa dopočuli, že styxovia ovládli niekoľko kľúčových radarov.“

„My tu nie sme v bezpečí?“ zamrmlal Chester.

„Tak je. Prišiel som vám povedať, aby ste si pobalili svoje veci. Keď odídem, pôjdete so mnou.“

„Naozaj odídeme?“ Stephanie ledva tajila radosť.

„Naozaj, ale nebude to hneď. Chester, najprv so mnou musíš niekam ísť. A rozhodne sa teplo obleč.“ Parry zamieril k dverám.

„Ideme von?“ bez nadšenia sa opýtal Chester a cez okno pozrel do hustnúcej tmy. „Naozaj musím ísť aj ja?“

„Áno, potrebujem ťa,“ prikývol Parry. Chesterovi jeho tón oznámil, že protesty neprichádzajú do úvahy. „Spojíme sa vysielačkou s mojimi kontaktmi. A neber si zbraň. Neozbrojený to zvládneš lepšie,“ dodal Parry. Potom zaklopal palicou o dlážku a obrátil sa k východu. Chester sa zariadil podľa jeho rady, obliekol si hrubý pulóver a najteplejšiu bundu, akú mal. Keď vyšiel z domca, Parry hovoril do satelitného telefónu, ale nie do toho, ktorý mal v ruke, keď bol dnu. Zdvihol ruku, aby naznačil, že potrebuje dokončiť rozhovor, a mierne sa odvrátil. Očividne nechcel, aby Chester počul, o čom hovorí.

Chestera poštípal ľadový vietor a zovrela v ňom zlosť. Hoci Parryho rešpektoval, mal všetkého plné zuby. Práve zbieral odvahu, že mu to povie, nech to má čím skôr za sebou a môže sa vrátiť do teplej postele, keď starý pán nečakane ukončil hovor.

„Musíme si nasadiť korčule,“ vyhlásil a zamieril po lúke zarastenej kručinkou smerom k moru. Chester znechutene zafučal a vykročil za ním. Parry pridával do kroku, a keď došli na útes, takmer sa už ani neopieral o palicu. Zdalo sa, že dôverne pozná terén, lebo s istotou prešiel pozdĺž útesu k chodníku, čo sa z výšky vinul nadol. Vietor sa teraz do nich zapieral z celej sily a Chester ledva vládal nohami nahmatávať schodíky vytesané do skaly. Vedľa nich bolo hrubé lano, ktorého sa dalo zachytiť, ale aj tak to bol náročný zostup, najmä keď im svetlo poskytovala len Parryho slabá baterka. Napokon sa ocitli pod útesom.

„Ruky drž pri bokoch a dlane otvorené,“ povedal Parry pomerne hlasno, aby ho v hukote vetra Chester počul. „Nerob prudké pohyby. Nemáš sa prečo báť, napriek tomu, čo sa o chvíľu stane.“

„Báť? A čo sa stane? A prečo tu vlastne musím byť?“ dožadoval sa odpovede Chester. Len s veľkým sebazaprením nedával najavo obrovské znechutenie. S ničím nesúhlasil, k ničomu sa nezaviazal, a predsa tu stál v tme na vetrom bičovanej pláži. Nemal najmenšiu chuť znovu sa dať zatiahnuť do Parryho plánov. Ten posledný sa takmer skončil katastrofou – v Komplexe im došiel vzduch po tom, čo šialenec Danforth zabil Chesterovi rodičov.

„Pozri, chlapče, nerád ťa do toho zaťahujem, viem, čo máš za sebou,“ smutne povedal Parry a cez hrubú látku stisol Chesterovi predlaktie. „Ale toto je dôležité. Ty si veľmi dôležitý.“

Vykročil po zvažujúcom sa pobreží a chlapca jemne ťahal za sebou. Pod nohami im štrkotali okruhliaky a Chester napínal zrak, aj keď musel prižmurovať oči pred slanou spŕškou z príboja. Uvidí niekoho? Na pláži, ktorá sa okolo neho prepadávala do tmy, však nebolo ani živej duše.

Parry zastal asi na polceste k vode, potom si pripol baterku k bunde.

„A teraz si polož ruky na temeno. Pomaly,“ prikázal Chesterovi. „Uvoľni sa. Nič sa ti nestane.“

Chester neochotne poslúchol, niečo v ňom sa veľmi vzpieralo a bálo, a tá druhá časť sa zlostila, lebo takéto zasahovanie do života mu už naozaj liezlo na nervy. Zasahovanie do života a do žiaľu, ktorý ešte neprekonal.

„Delta Echo!“ zvolal Parry a zopakoval tie slová ešte hlasnejšie, aby prekričal vietor aj vlnobitie.

Odkiaľsi zblízka zasyčala ostrá strohá odpoveď: „Yankee Alfa.“

V tej chvíli tiene okolo nich ožili.

Chester zazrel po zuby ozbrojených mužov v čiernom oblečení, no iba na chvíľu. Vzápätí mu chytili obe ruky a vykrútili mu ich za chrbát. Zápästia mu tuho spútali a na hlavu natiahli kapucňu.

Celé to tak veľmi pripomínalo surové zaobchádzanie, akému bol vystavený po rozsudku v Kolónii, že sa začal mykať, zápasiť, pokúšal sa odtiahnuť od svojich väzniteľov.

Ktosi mu šepol do ucha: „Pokoj, mladý, lebo ťa knokautujeme.“ Hlas hovoril s americkým prízvukom a Chester nepochyboval, že ten muž myslí vyhrážku vážne. Uvoľnil sa, pod kapucňou zavrel oči a dal sa viesť po súši, potom nastúpil do nejakého člna, možno nafukovacieho. Plavidlo si pohadzovali vlny, o chvíľu zahučal motor a Chester pocítil, že sa pohybujú dopredu. Niekam ho viezli.

O päť minút plavidlo do niečoho narazilo. Z oboch strán ho zdvihli neznámi muži a postavili ho na nejaký pevný povrch. Viedli ho po ňom len niekoľko krokov a on si hovoril, že je určite na nejakej lodi. Vtom obaja jeho sprievodcovia zastali.

„Kapucne dole. Rozviažte ich,“ štekol iný hlas s americkým prízvukom.

Uvoľnili mu ruky, vyslobodili mu hlavu a Chester zmätene žmurkal, zisťoval, kde vlastne je. Cez kvapky morskej vody, ktoré vystrekovali do vzduchu, prenikalo červené svetlo. Zdalo sa, že vychádza zo zdroja nad jeho hlavou.

„Rozpaž, kamarát!“ prikázal Chesterovi jeden z mužov, čo ho sprevádzali, a on v zlomku sekundy poslúchol.

Dôkladne ho prehľadali, ohmatali mu ruky aj nohy, dokonca musel nadvihnúť jedno i druhé chodidlo, aby skontrolovali podrážky. Potom vytiahli skener, ktorý si ticho popiskoval, keď mu ním prechádzali po tele. Sústredili sa najmä na oblasť brucha. Neďaleko Chestera to isté robili s Parrym.

„Všetko skontrolované, je čistý,“ zakričal muž vedľa Chestera.

„Tento tiež,“ oznámil ktosi z Parryho eskorty.

„Choď k rebríku,“ povedali Chesterovi a obrátili ho smerom k svetlu.

To, na čom sa ocitol, sa na mori pohojdávalo pomaly, akoby malo značnú veľkosť i váhu. Nebola to loď, tým si bol istý. Väčšie vlny sa prelievali cez palubu a jediná stavba, ktorá sa dvíhala nad jej úroveň, aspoň jediná, na ktorú Chester dovidel, merala na výšku približne dvanásť metrov.

V červenej žiare si všimol biele písmená na veži, čo sa vynorili z hmly a šera.

USS Herald. Chesterovi to došlo už o chvíľu.

„Ponorka?“ neveriaco vyhŕkol, keď stúpal po kovovom rebríku popri veži. „Sme na americkej ponorke?“

„Veru tak, priateľu, si hosťom na jednej z najlepších a najúžasnejších jadrových ponoriek, aké americká armáda má,“ zatiahol za ním drsný hlas.

„Dnes sa to ktovieako nehýbe, čo?“ spýtal sa Eddie.

„Nie. Nič nevyšlo, nič nevošlo,“ odvetil muž pri ďalekohľade, ani nezdvihol zrak od objektívu.

V budovách okolo komunikačného centra, vďaka svojmu okrúhlemu tvaru zvanému aj Šiška, rozmiestnili niekoľko pozorovateľní. Eddie ich teraz postupne obchádzal a kontroloval. Táto konkrétna sa nachádzala v podkroví opusteného domu a kvôli nej odstránili časť strechy, aby mali nerušený výhľad na vládnu budovu len o niekoľko stoviek metrov ďalej. Patrila k tým niekoľkým, ktoré styxovia ešte nevyradili z prevádzky. A táto pozorovateľňa bola presne taká ako ostatné – pri ďalekohľade sa tu striedal jeden z Eddieho bývalých limitátorov a jeden človek, člen Starej gardy.

Eddie prešiel k otvoru v streche a zadíval sa na Šišku, ktorá bola teraz vysvietená. Hoci styxovia najviac útokov zameriavali na Londýn, Eddie mal dojem, že je len otázkou času, keď konečne niečo urobia aj so Šiškou, keďže stále fungovala. Keď príde hrozba, príde zvonku, a nie od personálu a techniky, pretože len čo armáda získala od Parryho prvé informácie o ožarovaní temným svetlom, riaditeľ komunikačného centra mal dosť predvídavosti, aby to tam odrezal od sveta a zabezpečil. Parry sa s riaditeľom poznal už niekoľko desaťročí, takže riaditeľ nepochyboval, že výstrahy treba brať vážne. Zdvojnásobil počet ľudí na všetkých prístupových bodoch k Šiške, obklopil ju vojenským kordónom, ale najmä vydal pokyn, aby všetci prichádzajúci pracovníci prešli čističkou, a urobil to ešte skôr, než sa podľa jeho príkladu zariadili iné citlivé pracoviská.

A teraz, keď príslušník Starej gardy pozoroval ďalekohľadom prístupovú cestu a po ruke mal pohár polievky, ktorú si nalial z termosky, Eddie sa naňho naposledy zadíval.

Limitátor v kúte podkrovia sa prebral zo stavu, ktorý sa podobal tranzu, len čo začul Eddieho hlas.

„Idem skontrolovať ďalšie stanovisko,“ povedal Eddie a pozrel na hodinky. Potom zamieril ku schodom z podkrovia.

Položil nohu na prvý stupienok a pocítil ľútosť nad tým, že títo dvaja muži sú súčasťou hry, ktorá ich bude stáť život. Ich pozíciu odovzdali ako na tanieri styxom a obaja mali byť obetovaní len pre zachovanie dobrého dojmu. No Eddieho tvár, nehybná ako vždy, neprezradila nič z toho, o čom uvažoval.

„Obom vám ďakujem,“ povedal, keď už zostupoval po schodoch.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .