Medzi nebom a zemou 2

Kráľovná duchov

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie knihy v edícii:

Medzi nebom a zemou 1 – Stratená duša

Stacey Kade

Medzi nebom a zemou 2 – Kráľovná duchov – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

8
Alona

Keď som sa prebrala, zo všetkých strán ma obklopovala dusivá tma – taká nepreniknuteľná, že proti nej mozog protestuje a vymýšľa si záblesky a tváre, len aby ste niečo videli. Nemohla som sa pohnúť, nič som nevidela… Nemohla som dýchať.

Upokoj sa. Dobrá rada, ale nepomáha, keď vám niečo zviera hrudník a vy sa zúfalo potrebujete nadýchnuť.

Čo je to, koniec? Tá ničota, neexistencia, o ktorej hovoril Will? Predstavovala som si plamene pekelné alebo som sa videla, ako sa rozplývam ani dym vo vetre. Nikdy to nebola takáto tma a pocit neznesiteľnej blízkosti niečoho, čo ani nevidím. Takúto klaustrofóbiu som necítila od šiestich rokov, keď ma oco omylom zatvoril do šatníka, v ktorom mala mama asi desať kožuchov, štóly a plédy. (Zase som sa hrala na modelku, aj keď som za to týždeň predtým schytala. Preto som sa schovávala v šatníku s kožuchmi namiesto toho, aby som ich vytiahla von a dovliekla na chodbu, ktorá – ako musel vidieť každý normálny človek – priam volala po tom, aby som ju používala ako prehliadkové mólo. Vtedy som si pripadala ako uväznená v pasci, ktorú mi nastražilo to zviera… čo bolo celkom naruby.)

Okrem tej nekonečnej temnoty sa mi zdalo zvláštne, že ja som stále ja. Neznamená azda ničota – ako ju opisoval Will –, že prestanem existovať? Napríklad ako keď máte niekde v podvedomí uložené svoje meno a spomienky, ale nedokážete si ich vybaviť… už nikdy.

A čo ak ide práve o toto? Viem, že existuje iný spôsob bytia než tento, takže toto je môj trest. Byť tu napchatá, uvedomovať si, o čo som prišla, navždy zostať uväznená v tejto večnej tme…

Nie. Niečo mi na tom nesedelo, a to nielen tým obrovsky, kozmicky nespravodlivým spôsobom. Kedykoľvek som predtým zmizla, rozzúrila sa a nechala sa uniesť preč negatívnou energiou, nič som si nepamätala. V tom čase som neexistovala. Proste nebolo nič. Ako keď máte okno po poriadne odviazanom večierku.

Toto je však iné. Som tu. Nech už je to kdekoľvek.

Snažila som sa sústrediť a ignorovať pocit, že mi každú chvíľu prasknú pľúca. Posledné, čo som si pamätala, bolo…

Vzápätí sa mi vynorila spomienka a zapadla na svoje miesto.

Bola som v Lilinej nemocničnej izbe a požičala som si jej ruku, aby som mohla napísať odkaz, ale niečo sa zvrtlo. Sila, ktorá naše ruky spájala, bola čím ďalej, tým väčšia a začala ma sťahovať dole. A ja, aj keď to nerada priznávam, som – uväznená medzi neznámou silou, ktorá ma ťahala k sebe, a strachom a zlosťou, ktoré ma začali pomaly pohlcovať – spanikárila.

Takže ak toto nie je konečná ničota, čo sa mi zdá nepravdepodobné, lebo na rozdiel od svojich predchádzajúcich dočasných období neexistencie som stále tu a vnímam, zostáva len jediná možnosť…

Och nie. Nie, nie, nie. Keby som mohla prudko pokrútiť hlavou, že nesúhlasím, urobila by som to. To nie je možné. To by bol trapas, v mnohých ohľadoch.

Môj mozog však trval na svojom: malo to logiku, aspoň zdanlivo. Cítila som silu toho spojenia, už keď som použila Lilinu ruku prvý raz, aby som sa dotkla Joonie. Nech to bolo čokoľvek, nechcelo ma to pustiť, a to už po niekoľkých sekundách. Teraz je to oveľa silnejšie a menej ochotné uvoľniť zovretie. Keď k tomu pridám tú absolútnu tmu, ticho a pocit, že ma niečo zo všetkých strán obklopuje, musím o tej možnosti aspoň uvažovať…

Je pokojne možné, že som sa ocitla v tele Lily Turnerovej.

Už len pri tej predstave sa mi chcelo vracať. Ja, uväznená v cudzom tele. Ako to funguje? Je to vôbec možné? Nie, nič sa nedeje, kašlem na to. Ak je to pravda, musím sa dostať von. HNEĎ.

Začala som panikáriť a zrýchlil sa mi dych či skôr pokusy nadýchnuť sa. Snažila som sa pohnúť rukami a nohami a cítila som, že moje končatiny márne bojujú s tlakom okolia. Temnota vďaka mojim čoraz divokejším pohybom trochu ustúpila, ale nezmizla úplne. Zakryla mi ústa a nos a pri každom zúfalom pokuse o nadýchnutie sa priblížila. Ako keby som sa snažila naberať vzduch, pričom mám na tvári jedno z tých veľkých čiernych vriec na odpadky.

Prestaň. Upokoj sa! Prinútila som sa nehýbať, aj keď mi každá sekunda, keď som nič nerobila, pripadala ako večnosť. Rozmýšľaj, Alona.

Zvládneš to, povedala som si, snažiac sa, aby to znelo čo najpokojnejšie a najpovzbudivejšie. Dostala si sa dovnútra. Dokážeš sa dostať von.

Až na to, že som si nebola celkom istá, či som ja ten, kto ma sem dostal. Niečo ma sem vtiahlo. Pustí ma to aj odtiaľto?

Tak dobre. Prinútila som sa upokojiť a pomaly dýchať. Dajme tomu, že…

Udrel do mňa neviditeľný blesk a vyrazil zo mňa aj ten zvyšok kyslíka, ktorý som do seba vtiahla. Ochromila ma bolesť. S prehnutým chrbtom a ústami otvorenými v bezhlasnom výkriku som sa vzopäla tomu, čo ma obklopovalo.

Okej, okej! Ospravedlňujem sa. Nechcela som…

Zasiahol ma druhý blesk, rovnako neviditeľný ako ten prvý, paralyzoval ma ďalšou nekonečnou vlnou bolesti a vibroval mi v nervových zakončeniach, ktoré nemali existovať. Ako môže niečo tak bolieť, keď nemám ani len zdanie tela, nieto ešte skutočné?

Ochabla som, neschopná sa odtiaľ dostať, neschopná bojovať, nútená len čakať na ďalšiu nevyhnutnú ranu, ktorá prejde tým, čo zo mňa zostalo.

Sekundy – aj keď to pokojne mohli byť hodiny – ubiehali. Uplynul oveľa dlhší čas než medzi prvým a druhým zásahom, ale nič sa nestalo.

Možno… Možno sa to týmto skončilo. Možno to boli len tie dva…

Len čo som sa trochu uvoľnila a chcela som dokončiť myšlienku, blesk sa vrátil a bol ešte silnejší než ten predchádzajúci.

Lenže tentoraz sa niečo zmenilo. V tichu, ktoré sa potom rozhostilo – od bolesti som ani nedokázala dýchať; bola ešte horšia než vtedy, keď som sa spálila na slnku a bleskurýchlo sa zošúpala –, som začula niečo, čo som si predtým nevšimla.

Hlasy.

Boli také tlmené, že som ich nedokázala rozoznať, nieto im ešte rozumieť, ale aj tak to boli hlasy.

Niekto je vonku. Viac ľudí, ako sa zdá. Ako však bolesť ustupovala, mizli aj hlasy, až som sa opäť ocitla v tej tichej, nepreniknuteľnej tme, v ktorej som sa nedávno prebudila.

Ale už mi to došlo. Bola som pripravená.

Keď prišiel ďalší zásah, nebránila som sa. Aj tak to nemalo zmysel. Nechala som ho cez seba prejsť a predstavovala som si, ako sa šíri telom, ktoré som kedysi mala a stále ho v duchu vidím.

A znovu som počula tie hlasy.

Z nepatrných náznakov som zistila, že sa niečo deje. Tma okolo mňa sa premenila na svetlejšiu, rozmazanú šeď. Mala som väčší priestor a lepšie sa mi dýchalo. Z ničoho nič som začula pravidelný tlkot. Moje srdce? Na to bol ten zvuk príliš hlasný.

Hlasy zosilneli a boli zreteľnejšie. Napínala som uši, sústredená na útek. Kde sú hlasy, tam sú ďalší ľudia. Ľudia, ktorí NIE SÚ uväznení v cudzom tele.

„Dajte mi tri päťdesiat.“

„Počkať! Srdce naskočilo.“

„Tlak osemdesiat na šesťdesiat.“

„Pridajte ďalšie dva kubíky.“

Hlasy hovorili jeden cez druhý a nástroje hlasno cinkali. Niekde nablízku vzlykala žena.

„Je stabilizovaná.“

Počkať. Toto mi znie nejako povedome. Až príliš povedome. Takéto veci sa hovoria v nemocnici. To isté som počula, keď som sledovala, ako sa ma, respektíve moje telo, snažia zachrániť v ten deň, čo ma zrazil autobus. Lenže vtedy k stabilizácii nedošlo. Ani srdce nenaskočilo. A v napätých hlasoch sa neobjavila úľava ako práve teraz.

Zachraňujú mi život. Nie, mne nie. Lily?

Musím sa odtiaľto okamžite dostať. Ak Lily zomiera, nechcem tu zostať uväznená.

Predrala som sa zvyšnými vrstvami šede a vynorila som sa – konečne! – v lúči oslňujúceho svetla.

Dvihla som ruky, aby som si zakryla oči, aj keď som ich mala zatvorené… alebo som sa o to skôr pokúsila. Cítila som, že sa mi zachveli jeden alebo dva prsty, ale skutočný pohyb to nebol. Ruku som mala ťažkú a takú nejakú… veľkú. Ako keby som z ničoho nič strašne pribrala.

Si proste zoslabnutá, prebleslo mi hlavou.

Niečo mi na tom však nesedelo.

Celé telo ma bolelo, akoby som strávila dlhé dni v jednej polohe. Ako keď sa prebudíte po dvanásťhodinovom spánku bez pohnutia. Zdalo sa mi, že celá moja ľavá strana, ale najmä ľavá noha je… nejakým spôsobom mimo prevádzky. V hlave mi trešťalo tak príšerne ako ešte nikdy. A cítila som, že sa ma dotýkajú ruky, odpájajú lekárske prístroje a kontrolujú mi pulz.

Nie, nie, nie. To je blbosť.

Srdce mi divoko búšilo a niekde blízko som počula pípanie, ktoré akoby s ním držalo krok. Prinútila som sa pootvoriť oči a nechať ich otvorené navzdory svetlu, z ktorého mi okamžite začali slziť. Nedokázala som pohnúť hlavou, ale aj to, čo som zazrela – hoci to bolo rozmazané –, mi viac než stačilo.

Zbadala som dievčenskú ružovú prikrývku na posteľ so zámkami a s vílami, ktorá visela na stene oproti mne. Už som ju predtým videla, ale nie z tohto uhla, z pohľadu človeka, pre ktorého ju sem zavesili. Pri tele mi ležali ruky, ktoré mi nepatrili – po prvé boli veľmi bledé a po druhé príliš pehavé. Vydutá prikrývka na mieste, kde mali byť nohy, bola veľmi blízko, a keď som sa sústredila s rovnakou intenzitou ako kedysi pri salte vzad, prsty na chodidlách sa pohli. Len trošičku, tak, že si to pravdepodobne nikto iný nemohol všimnúť.

Takže som sa nedostala von z tela Lily Turnerovej. Nie, namiesto toho sa mi nejako podarilo zamknúť na sedadle vodiča.

Tak dobre, najdôležitejšie je nepanikáriť. V poriadku. Proste som uviazla v cudzom tele! Mimochodom, ani nie v tom, ktoré by som si sama vybrala.

Hlavne zachovaj pokoj. Znovu sa mi zavreli oči; nechala som ich tak, lebo v tej chvíli ma strašne vysiľovalo mať ich otvorené.

Jedna vec bola požičať si na chvíľku jej ruku. Vtedy som mala pocit – ak ospravedlníte tú hnusnú metaforu (radšej o nej veľmi nepremýšľajte) –, akoby som si natiahla na ruku rukavicu. Ale toto bolo iné. Už sa mi nezdalo, že som v nej. Skôr akoby sa všetko zmiešalo a spolu splynulo. My sme sa zmiešali a splynuli.

To nie je dobré. Monitor vedľa mňa pípal oveľa hlasnejšie a rýchlejšie, takže som zreteľne počula svoju paniku.

A zrejme som nebola jediná, kto sa snažil zachovať pokoj. Len čo ktosi odsunul rachotiaci vozík s prístrojmi nabok a doktor zamrmlal pár slov a odišiel, stolička pri mojej posteli hlasno zavŕzgala, ako sa na ňu niekto zrútil a začal vzlykať.

Lilina mama. Určite je to ona.

Keď sa ma dotkla teplými prstami a až prisilno mi stisla ruku, zľakla som sa. „No tak, zlatko, teraz ma tu nemôžeš nechať.“

Úzkosť v jej hlase ma zabolela. Toto som zavinila ja. Aj keď som netušila prečo, celá táto situácia vznikla preto, lebo som sa pokúsila využiť jej dcéru. Bože, bola som taká hlúpa. Nie že by to bola len moja vina. Istú zodpovednosť za to niesol aj Will. Keby jednoducho urobil to, čo mal – napríklad čo som povedala –, nič z toho by sa nestalo!

Chcela som si vytrhnúť ruku zo zovretia pani Turnerovej, ale podarilo sa mi len myknúť prstami.

Prudko sa nadýchla a ja som cítila, ako sa na mňa uprene pozerá. „Mám ti podať tabuľku, zlatko?“

Dočerta. Toto monštrum som stvorila ja… s Willom.

Will. Možno by to dokázal napraviť.

Hej. Pravdepodobne len natiahne ruku a vyberie ma von. Alebo, ešte lepšie, iba ma odniekiaľ zavolá a ja budem musieť toto telo opustiť a ísť za ním. Tak to funguje. Nemôžem jeho volanie ignorovať. Bodka. A verte mi, že som to veľa ráz skúsila.

Takže… stačí, keď sa mi podarí sem Willa dostať. To zvládnem. Možno ma odtiaľto zajtra ráno aj tak niečo vytiahne a ja sa ako vždy zjavím pri ňom. Možno. No nechcela som sa na to spoliehať. Navyše sa mi nepáčila predstava, žeby som mala stráviť v tomto tele hoci len o sekundu viac, než je nevyhnutné, nieto ešte celé hodiny, ktoré zostávajú do 7.03.

„Môžete zavolať Willa Killiana, prosím?“ Mala som pocit, že presne toto hovorím krákavým, dlho nepoužívaným hlasom.

Namiesto toho som začula… nič. Hrdlo fungovalo a jazyk sa pohyboval po podnebí, ale nie natoľko, aby som aspoň zachrapčala.

Čo sa to, dočerta, deje? Trčím tu, bezmocná a nemá? Od hrôzy mi prešiel mráz po chrbte a ja som to cítila ako už dávno nie – naskočila mi husia koža a tak. Bolo to až príliš intenzívne.

„Prinesiem ti tú tabuľku, áno?“ Lilina mama mi naposledy stisla ruku a potom ju pustila.

Znovu som zažmurkala, ale tentoraz svetlo nebolo až také neznesiteľné. Nechápte ma zle, stále ma bodalo do očí, akoby som hľadela priamo do slnka, ale pomaličky som si zvykala. Ak sa nebudem pozerať rovno hore – zrejme na bežné žiarivky, priveľmi ostré na môj precitlivený zrak, ako mi začalo dochádzať –, uvidím trochu viac.

Pohla som očami doprava a zbadala som Lilinu mamu, ako sedí chrbtom ku mne a prehrabáva sa v kope špiritistických tabuliek na nočnom stolíku.

Kým mi stačila jednu z nich podať a kým som ja mohla vyskúšať svoju pravdepodobne neexistujúcu jemnú motoriku, na chodbe sa ozvali rýchle kroky. Zdali sa mi nenáležité, keďže nezvonil alarm ani hore neblikal svetelný signál znamenajúci krízový stav.

Zastavili sa predo dvermi do izby. Lilina mama zmeravela a pevne objala ružový plastový model špiritistickej tabuľky. Potom sa na stoličke prudko otočila a ja som sa ju snažila napriek svojmu obmedzenému výhľadu sledovať.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa odo dverí preskakujúci mužský hlas. „Je všetko v poriadku? Ona…“

„Čo tu robíš?“ Keď pani Turnerová vstala a obrátila sa tvárou k mužovi, zablokovala mi výhľad. „Nevolala som ti.“

Nasledovalo dlhé ticho. „Požiadal som sestry, aby mi dali vedieť, keby Lily…“

„Čo, zomrela?“ vyštekla pani Turnerová. „Sklamalo ťa to, Jason?“

„To nie je fér! Je to aj moja dcéra.“

„Vážne?“ Pani Turnerová urobila krok k dverám, preč z môjho zorného poľa. „Tak kde si bol dnes ráno? Keď bola pri vedomí a snažila sa komunikovať?“

Muž si povzdychol. „Corrine, ona nie je…“ Odkašľal si. „To je jedno. Čo sa stalo?“

Pani Turnerová opovržlivo mykla plecom. „Zastavilo sa jej srdce. Z ničoho nič. Bez varovania.“

„Vyzerá inak,“ povedal niekto ďalší, takisto blízko dverí. Bože, mohli by ste ísť všetci láskavo dnu, aby som zistila, čo sa deje?

Tento nový, preskakujúci hlas mi pripomenul híkanie prvákov, ktorí sa ma odvážili osloviť. Žeby Lilin mladší brat?

„Nemal si ho brať so sebou,“ zasyčala pani Turnerová. „Toto vidieť nemusí.“

„Je to jeho sestra,“ namietol podľa všetkého pán Turner spôsobom, akým sa rodičia hádajú pred svojimi deťmi. Vážne. Myslia si azda, že sme padnutí na hlavu? Aj naši začínali kedysi dávno hlasným, zúrivým šepkaním a končili krikom. Potom, čo bolo ešte horšie, nasledovalo mrazivé mlčanie, takže toto pre mňa nebolo nič nové.

Zdalo sa mi, že to nerozhodilo ani Lilinho brata. Nechal ich, nech na seba pri dverách syčia a štekajú, a zamieril k posteli. Ako sa ku mne blížil, pri chôdzi mu hlasno pískali topánky.

Keď vošiel do môjho zorného poľa, zastal v bezpečnej vzdialenosti od postele, ale aj tak bol dosť blízko, aby som ho dobre videla.

Panebože, v ich rodine musí byť šibnutosť dedičná. Mal tak dvanásť, možno trinásť. Vysoký chudý chalan s jemnými svetlohnedými vlasmi, ktoré mu na zátylku trčali, akoby ho tam oblizla krava. Na sebe mal tričko s golierikom (plus), ale bolo mu asi o tri čísla väčšie a malo krikľavožltú farbu kontajnera na odpadky. Vážne. Čo nemajú doma zrkadlo? Podľa jeho outfitu a toho, čo som si pamätala z Liliných fotiek, asi nie.

Podišiel ešte o pár krokov bližšie a zamračil sa. Rodičia sa za jeho chrbtom ďalej zúrivo, aj keď potichu hádali.

„Corrine, veď si počula, čo vraveli. Aj keby sa prebrala, čo sa nikdy nestane, bude iná.“

„Nie tu, nie pred ňou!“ vyštekla pani Turnerová.

Keď mi ten chalan tesne pred tvárou zamával rukou, z ktorej som cítila antibakteriálne mydlo a spoteného pubertiaka, podráždene som zažmurkala.

Naklonil hlavu nabok. „Toto by ste mali vidieť. Ona otvára a zatvára oči.“

„To je len reflex, Tyler,“ povedala Lilina mama vyčerpaným hlasom. „Nepamätáš sa? Vysvetľovali nám to.“

Tyler na mňa ďalej zamračene hľadel. „Nie,“ namietol. „Toto je iné.“ Oprel sa rukou o posteľ a naklonil sa ku mne. Mať jeho tvár pred očami bolo, na rovinu, dosť nechutné, ale dostala som sa s ním ďalej než s pani Turnerovou.

Teraz ich hlavne musíš donútiť, aby mi dali jednu z tých blbých tabuliek, snažila som sa mu povedať očami. Aspoň nejaký začiatok. Aj keď sa mi to hneď nepodarí, možno im prinajmenšom dôjde, že sa o niečo snažím.

Ale rodičia ho ignorovali.

„Myslím, že je načase vziať ju domov,“ povedal pán Turner.

To mi pripadalo ako dobrý nápad. Ak pôjde Lily domov, Will ju bude musieť navštíviť. Určite.

„Myslíš vziať ju domov umrieť,“ prehodila pani Turnerová uštipačne.

Počkať, čože?

„Áno, umrieť,“ prisvedčil. „Jej stav sa nezlepšuje. A ty si…“ povzdychol si. „Nie je to pre teba dobré.“

„Nepredstieraj, že ti ide o Lily alebo o mňa.“

Kiežby som ju mohla vidieť. Pani Turnerová to povedala, akoby mu chcela každú chvíľu jednu streliť. Podľa toho, čo som z nej videla, stavila by som sa, že by do toho dokázala vložiť dosť veľkú silu.

„Chceš ju nechať odísť len preto, aby si nemal na očiach svoju chybu,“ zamrmlala.

„To nie je…“

„Ty si jej požičal auto!“

Jej výkrik ukončil rozhovor. Dokonca aj Tyler sa odo mňa odvrátil a pozrel sa na rodičov.

„Máš pravdu,“ prisvedčil pán Turner okamžite. „Dal som našej šestnásťročnej rozumnej a zodpovednej dcére kľúče od auta a dovolil som jej, aby sa išla zabaviť s kamarátmi. Zachovala by si sa rovnako, ale som to ja, kto si bude musieť po celý zvyšok života vyčítať, že mohol niečo urobiť inak.“ Zlomil sa mu hlas. „Mohol som jej v tom zabrániť, ale nevedel som, ako to dopadne.“ Potom som začula jeho prerývaný, chrapľavý dych a pridusené vzlyky.

Automaticky som sa za tým zvukom otočila a došlo mi, že som pohla hlavou na poduške. Trošičku. Ale dosť na to, aby som ich teraz videla oboch. Pán Turner bol statný bradatý chlap, ale hlas mal nežný. A odpustím mu, že mal na sebe džínsovú košeľu. Očividne trpel.

„Prepáč,“ povedala Lilina mama unavene. „Nemyslela som to tak.“ Položila si hlavu na jeho plece a on ju pohladil po chrbte svojou medveďou labou.

„Ak si ju vezmeme domov,“ pokračoval a snažil sa zadržať slzy, „bude jej dobre. Bude s nami. Už nijaké vyšetrenia, nijaké výživové sondy, nijakí doktori.“

Pani Turnerová sa oňho oprela a pokrútila hlavou. „Ja neviem… Snažila sa so mnou komunikovať, Jason, som o tom presvedčená.“

„Tak prečo ani jedno vyšetrenie neukazuje, že sa jej stav zlepšuje? Prečo Lily nekomunikuje, keď ju o to prosíme?“

„Ja neviem, ale…“

„Prsty sa jej pohybujú samovoľne – sú to svalové reakcie. Keď sa budeš pozerať dosť pozorne, môžeš prikladať význam čomukoľvek.“

„Napísala, aby som nebola smutná.“

„Možno si si to len želala vidieť,“ povedal jemne. „Ako vieš, že ukazovala na s, a nie na r alebo t?“

No dovoľte! Dávala som si záležať na tom, aby som sa presne dotkla správneho písmena. No, tak presne, ako som to dokázala pomocou cudzej ruky, ktorú som použila.

„Viem, čo som videla,“ namietla pani Turnerová, ale z hlasu sa jej vytratila predchádzajúca istota.

„Nemusíme zabudnúť, nikdy nezabudneme, ale ona môže ísť ďalej a my tiež,“ povedal potichu.

A vziať ma so sebou? To teda nie! Stále som nevedela, ako som sa dostala do jej tela. Ak Lily zomrie, pustí ma jej telo von? Predstavila som si niečo oveľa horšie, než uviaznuť v živom tele, o ktoré nestojím, a to uviaznuť v neživom tele.

Striasla som sa od hrôzy.

Lilin brat bol stále pri mojej posteli, napoly sedel a napoly sa opieral o okraj, akoby na mňa počas hádky rodičov zabudol. Mohla som mu to vari vyčítať? V posledných dňoch nie som práve zábavná spoločníčka.

Tentoraz som sa ani nepokúsila niečo povedať.

Ak im chcem zabrániť, aby nechali Lily zomrieť skôr, než sa dostanem von, musia sa dozvedieť, že som tu. Zdalo sa, že mi lepšie idú drobné pohyby než reč, a Tyler mal ruku len pár centimetrov od mojej. Ak sa mi podarí dotknúť sa ho, možno tým upútam jeho pozornosť a on prinúti rodičov, aby sa pozreli.

Sústredila som všetku svoju vôľu na pravú ruku. Stačí posunúť prsty o kúsok nižšie a…

Ako zvyčajne, keď si niečo vezmem do hlavy, dosiahnem to. Bomba.

Sledovala som, ako sa moja ruka mykla a zovrela Tylerovi zápästie.

Tyler šialene skríkol a vyskočil, ale ja som ho pevne držala, takže ma ťahal za sebou, až som sa nemotorne nakláňala nabok.

„Lily!“ vykríkla pani Turnerová.

Odstrčila pána Turnera a vrhla sa k posteli. Prekĺzla okolo Tylera, stiahla mu zo zápästia moju ruku, ktorá už ochabovala, a tak pevne, až to bolo nepríjemné, objala hornú polovicu môjho tela.

„Ja som vedela, že sa preberieš. Ja som vedela, že je dôvod na nádej,“ zašepkala mi do ucha a ja som zacítila na tvári jej slzy.

Dočerta. Nejako sa to komplikuje.

9
Will

Dym rýchlo hustol. Začal som sa dusiť, ale podarilo sa mi vytiahnuť zvyšok tela z diery. Po celý čas som sa modlil, aby sa zhnitá podlaha pod mojou váhou neprepadla.

Na druhej strane, vzduch pod javiskom bol pravdepodobne čistejší. Fantómový dym sa zjavne riadil rovnakými pravidlami ako skutočný. Problémom by bolo ten pád prežiť.

Aj keď na mňa pľúca kričali, aby som si odpočinul a nadýchol sa čistého vzduchu, ktorý neprichádzal, ďalej som sa plazil po drsných, rozštiepených doskách a snažil som sa držať hlavu čo najnižšie, tam, kde bol dym najredší. Triesky zo zhnitých dosiek sa mi zadierali do dlaní a štípali ako komárie bodnutie, ale ja som pokračoval v ceste.

Blikajúce svetlo, ktoré mi pripomínalo horiace lístie na jeseň, ožiarilo divadlo okolo mňa spôsobom, ktorý nebol ani upokojujúci, ani nostalgický. Konečne som uvidel hľadisko, rady sedadiel, ktoré boli stále na mieste, a zívajúce diery tam, kde ich už niekto odstránil. Na vrchole hlavnej uličky som cez dym zazrel pokrútené dvojkrídlové dvere. Tam som predtým zbadal záblesk baterky. Tam sa musím dostať. Určite existuje aj iný východ z budovy.

Za sebou som začul zúfalý výkrik, taký hlasný a prenikavý, že som na mieste zmeravel.

Keď som sa obzrel, rozpoznal som niečo, čo matne pripomínalo ľudskú postavu zahalenú zvíjajúcimi sa plameňmi. Dve ruky mávajúce vo vzduchu, dve nohy potkýnajúce sa dopredu, to všetko zaliate jasnou žltooranžovou žiarou. Tmavý otvor v ohni, ktorý obklopoval hlavu, boli asi ústa.

Hýb sa, Will, hýb sa! Po štyroch som sa driapal k okraju javiska.

Horiaci muž sa potácal za mnou a osvetľoval mi cestu. Jeho krik sa už ani vzdialene nepodobal ľudskému. Ak prežijem, už nikdy nedokážem zaspať a nepočuť v hlave ten šialený vresk.

Ako som sa zúfalo snažil dostať preč, napoly som sa zošmykol, napoly spadol z pódia a tvrdo som pristál v hromade ruín. Nado mnou sa týčil horiaci muž a vyzeralo to, že sa každú chvíľu zrúti cez okraj javiska a dopadne rovno na mňa.

Nemotorne som cúvol nabok a dozadu a rukami aj nohami som šmátral po pevnej opore.

Nahmatal som niečo hladké, čo na dotyk nepripomínalo spráchnivené drevo ani rozpadávajúci sa kus omietky či zhrdzavený plech.

Disruptor. Zletel z javiska chvíľu predo mnou.

Siahol som po ňom a modlil som sa, aby som mal pravdu. Chvíľu mi trvalo, kým sa mi ho podarilo chytiť do roztrasených prstov. Áno, rozhodne to je disruptor. Vo svetle ohňa som videl, ako sa lesknú jeho kovové okraje.

Horiaci muž nado mnou sa potácavo kýval na okraji javiska.

Pevne som disruptor zovrel v rukách, otočil som ho, ako som dúfal, otvoreným koncom od seba a zúfalo som začal stláčať tlačidlá.

Nič sa však nestalo a muž v plameňoch sa zrútil cez okraj pódia a padal dole. Zatvoril som oči a vrhol som sa dozadu, ale vedel som, že to nebude stačiť. Tá halda odpadu okamžite vzplanie a ja s ňou.

Alona. Čo s ňou bude, ak ja…

Potom som cez zavreté viečka zbadal výbuch modrého svetla. Keď som otvoril oči, zistil som, že z miesta niekde za mojím chrbtom vychádza svetelný lúč. Zachytil horiaceho ducha uprostred pádu a teraz ho držal vo vzduchu len pár desiatok centimetrov nado mnou.

Muž stále horel, ale plamene sa už nepohybovali a nezvíjali na zvyšku jeho tela.

Môj mozog proti mojej vôli rozoznal črty jeho zohavenej tváre. To, čo bol kedysi nos, kde mával oči…

Potom s tichým lupnutím zmizol.

Zvalil som sa na podlahu a naraz som si uvedomil prenikavú bolesť v boku a zlovestne teplý pramienok.

„Poď!“ vyštekol mužský hlas za mojím chrbtom.

Pocítil som závan čerstvého vzduchu. Okolo mňa sa rýchlo prešmyklo päť-šesť temných postáv, pripomínajúcich len o málo niečo viac než tiene. Videl som, ako ľahko vyskočili na javisko. Ich tváre boli v prítmí a žiare tancujúcich plameňov znetvorené a bizarné. Striedavo mávali vo vzduchu hasiacimi prístrojmi a disruptormi a všetko pokrývali bielou penou a modrým svetlom. Členovia Rádu. Konečne. Zrejme som kvôli nim musel takmer zomrieť, aby sa ukázali.

„Si v poriadku?“ zavolal niekto.

Opatrne som si sadol, a keď som sa obzrel, zistil som, že sa ku mne cez uličku ženú dvaja muži a jedna žena. Tmavovlasý chlapík vo flanelovej košeli, v džínsach a vo vyšliapaných pracovných topánkach, ktorý kráčal na čele, mi bol niečím povedomý. Žena za ním mohla mať tak do štyridsať a vyzerala ako oživená barbie: blond vlasy a veľké prsia v obtiahnutom tričku s leopardím vzorom. Nie že by som sa sťažoval. Snažila sa čo najrýchlejšie dobehnúť ku mne v sukni takej úzkej, že v nej nemohla poriadne ani chodiť. Tretí z nich bol starší bielovlasý chlapík v klasickom obleku s vestou. Tvrdiť o ňom, že je telnatý, by bol eufemizmus.

Výstižnejšie by bolo, že vyzerá ako oblečená nafukovacia lopta, takmer som začul utrúsiť Alonu.

Žeby išlo o to všemocné vedenie, o ktorom Mina stále hovorila? Nevyzerali ako ľudia, čo riadia tajnú organizáciu. Skôr pripomínali zákazníkov Buffalo Wild Wings počas happy hour.

Prvý chlapík si kľakol vedľa mňa a niečo vytiahol. Priehľadnú kyslíkovú masku pripevnenú ku kovovej fľaši.

„Nasaď si to,“ povedal a kývol na ňu. „Potrebuješ kyslík.“

Počul som, ako z masky so syčaním uniká vzduch, čistý kyslík, ktorý som skoro cítil, pretože v ňom proste nebol dym, prach ani nič iné. Zašmátral som po maske a pritisol som si ju na tvár.

„Prečo si nepoužil ten disruptor, chlapče? Nato ich máme,“ vyčítavo riekol muž v obleku, ktorý hlasno dychčal. Stál v predklone, opieral sa rukami o kolená a snažil sa lapiť dych.

„Zvládneš to, Silas?“ zaujímala sa žena. Usmiala sa na mňa, zdanlivo pokojná v tom zmätku okolo seba, len tu a tam odohnala rukou vločky popola skôr, než jej pristáli vo vlasoch.

Silas, ten tučniak v obleku, prikývol.

„Chcel ho použiť,“ stroho vysvetlil prvý chlapík namiesto mňa. „Ale nevedel ako.“

Ostatní dvaja sa na mňa pozreli, aby som im to potvrdil, a ja som prikývol, šťastný, že odložím rozhovor na neskôr a teraz sa môžem sústrediť len na dýchanie.

„Mina!“ zahulákal chlapík vo flanelovej košeli smerom k pódiu.

Ajaj.

Otočil som sa práve včas, aby som videl, že jedna postava na javisku prestala hasiť požiar a neochotne sa vydala k nám. Keď došla na okraj pódia, zložila si masku, prevesila si ju cez plece a vzdorovito sa na nás pozrela.

„Nevysvetlil som ti hádam jasne, čo máš dnes večer urobiť?“ Chlapík mal taký chladný tón, až mi prešiel mráz po chrbte.

Mina rozpačito prešliapla z nohy na nohu. „Vysvetlil.“

„Dala si mu disruptor, ale neukázala si mu, ako sa používa.“

„Nespýtal sa,“ odsekla. „A neznie náhodou prvé pravidlo: Nikdy nenos zbraň, ktorú nevieš používať? To predsa hovoríš stále.“

„Veď si mi ani nedala príležitosť,“ namietol som hlasom stlmeným kyslíkovou maskou.

„To je jedno.“ Vrhla na mňa nenávistný pohľad. „Vedela som, že ťa zachránia. Nemôžu riskovať, že by o teba prišli.“

„Tá tvoja dcéra by sa mala viac ovládať, John,“ povedal Silas so zreteľným nesúhlasom.

Dcéra? To by vysvetľovalo, prečo sa mi ten chlap vo flanelovej košeli zdal povedomý. Teraz, keď som ich videl vedľa seba, som objavil ďalšie spoločné rysy: rovnako neústupná brada, bojovný postoj.

„Mina, počkaj ma vonku. Preberieme to neskôr,“ nariadil jej John.

Mykla sa, vlastne sa tak trochu schúlila, a potom sa bez slova otočila a odišla. Z ničoho nič som začal chápať tú modrinu, čo som si včera všimol na jej tvári.

„Ospravedlňujem sa za ňu. Poslal som ju za tebou, lebo som si myslel, že to bude aspoň známa tvár,“ vysvetlil John. „Nedošlo mi, že jej to skríži plány.“ Zaškeril sa.

„Ďalší dôvod, prečo by mal ten chlapec podstúpiť výcvik u mňa,“ povedal rýchlo Silas.

„Prepáčte…“ Barbie si dala ruky v bok.

„Upokoj sa, Lucy,“ utrúsil Silas. „Len vravím, že…“

„Býva tu. Podľa predpisov by mal trénovať s Centrálnou divíziou,“ namietol John.

„Iste, pretože tvoja dcéra mala pod tvojím vedením taký úspech,“ vyštekol Silas.

Stiahol som si kyslíkovú masku. „Hej!“

Ďalej sa dohadovali.

„Hej! Ja som tu.“ Podarilo sa mi vstať. Zdalo sa, že nemám nič zlomené, ale na boku som cítil dlhý škrabanec aj bez toho, aby som sa naň pozrel. „Nikam s nikým nepôjdem. Prišiel som si po informácie.“

Všetci traja sa na mňa prekvapene pozreli a ja som čakal, že sa rozzúria, niekto z nich ma uzemní alebo mi vynadá za to, že ich prerušujem.

Namiesto toho sa Lucy rozplakala. „Prepáč,“ povedala a pritisla si ruky na tvár, akoby sa potrebovala upokojiť. „Strašne mi pripomínaš svojho otca.“

Zmeravel som. „Otca?“

Lucy neodpovedala. Len sa ku mne dopotácala na vysokánskych opätkoch a vrelo, matersky ma objala. „Až doteraz sme o tebe nevedeli,“ pošepkala mi do ucha. „Danny ťa dávno vyradil z registrácie. Prečo to urobil? Prečo?“

Takže nešlo len o to, že mi oco nepovedal o Ráde. Nepovedal ani Rádu o mne. Zrejme vedeli, že existujem, ale netušili, že som médium. Prečo to pred nimi tajil? Prečo ma nezoznámil s ľuďmi, ktorí mi mohli pomôcť? Nič z toho nedávalo zmysel.

Opatrne som sa vymanil Lucy z náručia a o krok som cúvol. „Myslím, že mi to niekto musí vysvetliť od začiatku.“

Dozvedel som sa, že Rád strážcov je geograficky rozdelený na tri divízie: západnú, centrálnu a východnú. Ich hranice približne zodpovedajú časovým pásmam a štáty uprostred, ktoré by boli Horským regiónom, si podelili západná a centrálna oblasť.

Každá divízia si volila vodcu v zložitom volebnom procese, ktorý som nepochopil dokonca ani po tom, čo sa mi ho postupne snažili vysvetliť Silas, Lucy aj John.

Každý vodca mal na starosti vybavovanie žiadostí o pomoc a služby, ktoré prichádzali do jeho regiónu na telefónne číslo s predvoľbou 800, a odovzdával ich členom, ktorí preňho pracovali. Občas bola nutná spolupráca medzi regiónmi, napríklad pri vývoji novej technológie, lokalizácii závažných prípadov strašenia alebo kvalifikačnej skúške na plnoprávnych členov. No väčšinou sa Silas staral o východ, Lucy o západ a John o všetko medzi tým.

Najzaujímavejšou a najohromujúcejšou časťou celej tejto byrokratickej informácie bolo, že predchodcom Johna Blackwella, čiže predchádzajúcim vodcom Centrálnej divízie nebol nikto iný ako môj otec Daniel Killian.

„Nerozumiem tomu. Nikdy mi nič nepovedal.“ Sťažka som sa posadil na jednu vyradenú stoličku a nevšímal som si oblak prachu, ktorý sa zdvihol do vzduchu.

Kým ostatní členovia Rádu, ktorých so sebou Silas, Lucy a John priviedli, dokončovali svoju prácu, presunuli sme sa do hotelovej haly, mimo dosahu posledných zvyškov dymu a plameňov. Videl som, že nosia dnu hromady tých plechových kaziet, a nevedel som, čo si o tom mám myslieť.

Trojica si vymenila výrečné pohľady a potom John konečne povedal: „Danny a ja sme spolu trénovali. Preňho to bolo vždy ťažšie, lebo jeho matka, tvoja babička, s jeho rozhodnutím nesúhlasila.“

„S rozhodnutím slúžiť živým,“ vysvetlila Lucy.

„Nechápala, aká je naša práca dôležitá. Ona považovala za dôležitejšie pomáhať ozvenám.“ Johnovi, ktorý predo mnou pochodoval sem a tam, sa pretiahla tvár.

Pomáhať ozvenám? Aha, mŕtvym, duchom. To by zodpovedalo historke, ktorú mi vykladala mama, že babička jej odovzdala odkaz od jej babičky. To by člen Rádu pravdepodobne nikdy neurobil.

„Bol rozpoltený. No nemohol za to,“ protestovala Lucy. „Nechápal, že robíme dobrú vec. Videl len to, že ubližujeme duchom a naopak.“

„Už dávno sa začal zbavovať svojich povinností… hneď po tom, čo si sa narodil, ale naozaj rezignoval asi pred piatimi rokmi,“ povedal John.

„Čo ten čitateľský klub?“ spýtal som sa.

John sa strhol. „Ty si to pamätáš?“

„Nie, povedala mi o ňom mama.“

Zaškeril sa. „Danny nechcel, aby niekto vedel, čo robíme cez víkendy, keď sme pracovali pre Rád, a tak to začal nazývať takto. Stal sa z toho náš súkromný vtip.“

„Snažili sme sa mu odchod vyhovoriť,“ povedala Lucy tónom, ktorým ma prosila o pochopenie. „A potom sa jednoducho…“

„Zabil,“ povedal som.

John a Lucy sa mykli.

„To všetko je minulosť. Ty sa môžeš rozhodnúť inak než on,“ poznamenal Silas a vopchal si ruky do vreciek.

„Človek, ktorý má schopnosti ako ty, by sa nám veľmi hodil. Videli sme ťa s nimi komunikovať. To bol šikovný krok, keď mali početnú prevahu,“ povedala Lucy s nádejou. Otáčala baterkou v dlaniach, takže svetlo bláznivo krúžilo po strope.

„No napokon ste ma museli zachrániť,“ podotkol som.

„Výcvik,“ povedal John a zľahčujúco mávol rukou.

„Hej, výcvik,“ zopakoval Silas, ale s odlišným dôrazom. „Potrebuje ho. Poriadny výcvik.“

„Lenže my vieme, že ty máš už od narodenia schopnosť vidieť ich,“ vyhŕkla Lucy dychtivo. „To je vzácne, najmä bez dlhoročnej intenzívnej praxe. O niekoľko mesiacov by si sa mohol stať plnoprávnym členom.“

Dlho všetci mlčali a ich slová plné nádeje stále viseli vo vzduchu.

„Takže o čo tu vlastne ide?“ spýtal som sa napokon. „Čo odo mňa chcete?“ Točila sa mi hlava, ale nie natoľko, aby mi uniklo skryté napätie, ktoré panovalo v hotelovej hale. Toto bol záver hry, aj keď som si nebol istý, o čo v nej vlastne ide.

„Aby si absolvoval formálny výcvik; zistíme, či sa môžeš oficiálne stať jedným z nás,“ povedal Silas a pokrčil plecami.

„Či?“ vyštekla naňho Lucy.

„Ak zostane v Centrálnej divízii,“ ozval sa John, „môže ďalej bývať doma…“

„Až na to, že posledná účastníčka tvojho výcviku zatiaľ nezložila kvalifikačnú skúšku,“ usadil ho Silas príkro.

John sa mykol a rozzúrene sa naňho pozrel.

„Nezačínaj s tým, Silas,“ zasiahla Lucy.

„Veď je to pravda.“ Silas si z vnútorného vrecka saka vybral vreckovku a utrel si tvár. „Navyše, moja divízia má najlepšie podmienky na…“

„To hovoríš stále dokola,“ vybuchol John. „Ale aj ja musím…“

„Prestaňte. Stačilo,“ povedal som nahlas. „Ešte včera som nevedel, že niečo takéto existuje, a nepoznal som nikoho z vás. A vy odo mňa teraz chcete, aby som sa rozhodol? Veď ani neviem, čo mi ponúkate!“

„Potrebuješ trochu času, aby si si to mohol poriadne premyslieť,“ vyhŕkla Lucy okamžite.

„Ale nie priveľa.“ Silas strčil vreckovku späť do vrecka a zamračil sa.

„Určite sa ti z toho motá hlava,“ dodal John.

Presne.

„Máš naše číslo,“ pokračoval. „Dúfame, že sa niekomu z nás ozveš.“ Vrhol na Silasa nenávistný pohľad.

Prikývol som. Jasné. Hneď. Až si premyslím všetko, čo na mňa teraz vychrlili… a možno prezriem škatule a lajstrá, ktoré zostali po ocovi v pivnici. Chcel som si všetky informácie nezávisle overiť. Mal som silný pocit, že by mi zavesili na nos čokoľvek, len aby ma presvedčili na spoluprácu.

Po tom, čo mi Lucy ukázala, že vstupné dvere do kina nie sú až také zadebnené, ako to na prvý pohľad vyzeralo, som vyšiel von, ale musel som sa vrátiť za budovu po auto.

Keď som sa pretiahol cez dieru v plote na prázdny pľac, Mina sa opierala o svoje malibu.

„Ešte stále sa pre teba hádajú?“ spýtala sa, keď som prechádzal okolo nej.

Neodpovedal som.

„Hej.“ Napäto sa usmiala. V žiare bezpečnostného svetla na streche mala úplne bielu tvár. „Myslela som si to. Si zlatá baňa, kamoš.“

Zastavil som sa. „Ako to myslíš?“

Mina sa vystrela. „Čím schopnejšieho vyháňača duchov v divízii majú, tým viac zákaziek môžu vziať a tým viac prachov zarobia.“

„O tom nehovorili.“

„Jasné, že nie. Len o poslaní, čo?“ Zagúľala očami nad mojou zjavnou naivitou. „Všetci majú normálne zamestnania. Môj oco pracuje v stavebníctve. Lucy je realitná maklérka v Los Angeles. Silas pracuje v banke. Čím viac Rádu zarobia, tým menej musia vytiahnuť z vlastného vrecka.“

„Určite existujú iní ľudia, ktorí…“

„Sme vymierajúci druh. Každá generácia má tento dar slabší. Rád bude čoskoro musieť znížiť svoje požiadavky, inak po ich smrti prestanú plnoprávni členovia existovať,“ vysvetlila mi Mina a kývla hlavou k budove. „Samozrejme, až na teba – zázračné dieťa, ktoré zdedilo naozajstný talent, aj keď malo len jedného takého rodiča. My ostatní…“ Pokrčila plecami.

„Hovoríš to, akoby ste boli napoly slepí. Veď aj vy dokážete vidieť a počuť tie… ozveny.“ Ten výraz mi nepripadal správny. V ústach mi po ňom zostala akási pachuť.

„Hej, a keď sa vôbec nehýbu, dokonca ich celkom dobre vidím,“ prehodila posmešne.

„Vidieť ich nie je všetko. Môžete pomáhať inak.“

„Napríklad sa s nimi kamarátiť ako ty?“ Usmiala sa na mňa. „Stavím sa, že si im o tom nepovedal, alebo áno, ty hrdina?“

Uhol som pohľadom.

„Budeš sa musieť rozhodnúť. Rád totiž takéto voľnomyšlienkarstvo neschvaľuje.“

Pristúpil som k nej a chytil som ju za bradu, aby som jej natočil tvár k svetlu. Z bezprostrednej blízkosti vyzerala modrina oveľa horšie. „A takto na to reaguje?“

Vytrhla sa mi. „Poranenie pri výcviku.“

„Jasné,“ odsekol som. „Tvoj otec?“ John mi pripadal celkom sympatický – až na okamih, keď hulákal na Minu. Potom… Bolo to ako záblesk niekoho alebo niečoho pod povrchom. Aj ja som mával problém komunikovať s ocom, ktorý bol ten najpokojnejší rodič, akého som poznal, a vychádzať s ním.

Mina sa na mňa naštvane pozrela. „Nie. Už som ti to vravela. Výcvik. Nebola som dosť rýchla.“ Hlasno vydýchla. „Nikdy nie som dosť rýchla.“

„Mala by si odísť,“ povedal som. „Máš osemnásť a…“

„A kam? Čo by som robila?“ vybuchla. „Neviem nič iné než toto.“

„Môžeš to zmeniť.“

„Nie.“ Pokrútila hlavou. „Len musím zložiť tú skúšku. Keď sa stanem plnoprávnou členkou, môžem ísť, kam chcem,“ vysvetlila mi. „Môžem sa presunúť na Lucino územie alebo dokonca k Silasovi.“ Mina vyvrátila oči dohora, ale v hlase mala smútok.

Potom, akoby sa počula, vystrela chrbát a prekrížila si ruky na prsiach.

„Ty máš svoje problémy, duchárik, a ja svoje.“ Kruto sa na mňa usmiala. „Koniec koncov, ja toto všetko nemusím vysvetľovať jej výsosti.“

Mala pravdu.

10
Alona

Aj keď bola hlboká noc, pre zázračné uzdravenie dievčaťa v kóme frčala nemocnica na plné obrátky: počítačová tomografia, magnetická rezonancia, röntgeny, krvný obraz, testovanie reflexov a rozospatý neurológ privolaný z domova s pôsobivo rozstrapatenou hrivou.

Svojím spôsobom to bolo takmer ešte horšie než uplynulé dva mesiace, keď som bola neviditeľná. Všetci sa ma pýtali, ako sa mám, či to bolí, či môžem hýbať prstami na nohách, a vraveli mi, aby som sa nebála. Toľko intenzívnej starostlivosti a pozornosti sústredenej na mňa, aj keď som to v skutočnosti nebola ja… A ja som jej nemohla uniknúť. Pripadalo mi to skoro ako týranie. Tu je, čo chceš, ale ty to mať nemôžeš.

Na všetky tie testy a vyšetrenia ma sprevádzala pani Turnerová. Všade chodila so mnou a čakala za dverami ako ten najvytrvalejší strážny pes, kým ma sestry alebo nemocniční zriadenci zas nevyviezli von. Na jednej strane to bolo upokojujúce (nechcela som, aby ma zabudli niekde v kúte, keď nemôžem hovoriť a pripomenúť sa), ale na druhej aj smutné.

Ako keby sa bála, že Lily zmizne… alebo znovu upadne do kómy. Mala, samozrejme, pravdu, aj keď to ešte nevedela. Bolo mi z toho mizerne. Pripadala mi celkom milá, bez ohľadu na jej príšerný vkus. Nezaslúžila si stratiť nádej – k čomu nevyhnutne dôjde, až sa dostanem z tela von a Lily opäť zaspí. A ja sa von dostanem. Inú možnosť som si nepripúšťala. Otázkou bolo len kedy a ako.

Počas prestávky medzi testami som použila jednu z mnohých špiritistických tabuliek a snaživo som vyhláskovala prosbu, aby pani Turnerová zavolala Willovi – pravidelne nabíjala Lilin telefón, ktorý ležal na nočnom stolíku a čakal na tento deň… alebo skôr na deň, ktorý, ako si myslela, bude dňom návratu jej dcéry.

Hovor sa skončil v hlasovej schránke, ale nechala Willovi odkaz, že Lily sa prebrala a chce ho vidieť.

To by malo bohato stačiť na to, aby zavolal späť alebo, čo bolo pravdepodobnejšie, aby sa prirútil do nemocnice s úmyslom zistiť, čo sa deje. Veľmi dobre som totiž vedela, že podľa neho je Lily raz a navždy preč a v nijakom prípade sa nemôže prebrať alebo chcieť niekoho vidieť.

Zatiaľ však nič.

„Cítiš sa dobre?“ spýtala sa pani Turnerová, keď sme sa po poslednom vyšetrení vrátili do mojej izby – nie, do Lilinej izby.

Prikývla som, čo bola nová schopnosť, o ktorú som dokázala obohatiť svoj repertoár. Doktora Strapatého (nepamätala som si jeho meno) ohromilo, ako sa Lilin stav z ničoho nič zlepšil, bol to pokrok, ktorý bol vzhľadom na výsledky predchádzajúcich vyšetrení úplným zázrakom. Z medicínskeho hľadiska bolo vidieť známky zvýšenej aktivity mozgu – niečo, o čom som nechcela uvažovať –, ale nič, čo by nasvedčovalo tomu, že sa Lily preberie a začne sa pohybovať. Zatiaľ som s každou ďalšou hodinou získavala väčšiu a väčšiu kontrolu nad jej telom, čo ma desilo.

Švihaj, Will, švihaj, opakovala som si v hlave stále dookola.

Začínala som byť aj trochu rozladená. Bola som unavená, bolela ma hlava – alebo Lily, a ja som to cítila – a práve som počas jedného z tých mnohých prípadov, keď ma presunuli z lôžka na kolieskach k prístroju, na stôl alebo proste niekam, zistila, že aj keď je Lily Turnerová možno v páse ešte štíhlejšia než ja, jej boky a stehná vo mne vzbudzujú chuť s vreskotom ujsť. Keby som teda mohla niekam ujsť.

Lily bola samá mäkkosť a ochabnutosť tam, kde som ja mala tvrdo vydreté svaly. Panebože, bolo to strašné.

Pozrite, chápem, že bola dlhé mesiace v kóme. Takže pokojne si o mne myslite, že som povrchná, vyčítajte mi krutosť voči zranenému dievčaťu, to je jedno. Toto nie je moje telo. Nepáči sa mi, nechcem ho. To, že som uväznená vnútri, je ako… no, ako keby sa splnili moje najhoršie predstavy. Nie že by niekto vedel, že som tu vnútri, ale ja to viem.

„Kopa vyšetrení, ale teraz by si mala mať chvíľu pokoj,“ pokračovala pani Turnerová, keď sa znovu uvelebila na stoličke pri posteli, a chlácholivo mi stisla ruku.

Chvalabohu. Prekvapilo ma, že po všetkých tých röntgenoch, kontrastných látkach, farbivách a kadejakých ďalších veciach, ktoré do nás počas niekoľkých posledných hodín napchali, nesvietime nazeleno.

„Nechceš si trochu odpočinúť?“ spýtala sa ustarostene, očividne rozpoltená medzi materským inštinktom a obavami z toho, čo by sa mohlo stať, keby som… keby sme zaspali. Pravdupovediac, ani ja som si tým nebola istá, ale ani som to nechcela zistiť. Čo ak sa zase ocitnem v tej temnote a nedokážem nájsť cestu späť? Táto situácia nie je ideálna, ale je lepšia než tá predošlá.

Namiesto odpovede som pokrútila hlavou. Ten pohyb bol čoraz ľahší.

„A čo tak pustiť si televíziu?“ navrhla a natiahla sa za ovládačom.

Zapla televízor a naladila stanicu s reklamou na odšťavovač.

Uvelebila som sa pohodlnejšie. Svojím spôsobom bolo fajn, že sa o mňa niekto stará namiesto toho, aby som sa stále starala ja o niekoho iného. Pre mňa to bolo vážne niečo nové. Hoci som poznala Lilinu rodinu len pár hodín, videla som dosť, aby som jej trošičku závidela. Milovali ju. Nevyhodili jej veci, aj keď to vyzeralo, že sa možno nikdy nepreberie. Dočerta, previezli z domova sem do nemocnice celú jej izbu. Nijaké vrecia na odpadky plné jej krámov, nijaké charitatívne dary Armáde spásy, ktoré boli jej najcennejšími pamiatkami. A pritom bola v nezvratnej kóme OVEĽA dlhšie než ja po smrti.

Keby som bola v kóme ja, a nie Lily…

Bola by si tu sama.

Okamžite som tú myšlienku zahnala, aj keď som vedela, že je to pravda. Keď som mala štrnásť, spadla som pri tréningu roztlieskavačiek z pyramídy – tá krava Ashleigh Hicksová a jej rôsolovité kolená – a zlomila som si zápästie. Trénerka ma odviezla do nemocnice na röntgen, ale nemohla sa zdržať. Snažila sa dovolať našim, ale u nás doma telefón nikto nedvíhal (šok) a oco bol v Nemecku (alebo možno v hodinovom hoteli so svojou vtedajšou milenkou a súčasnou manželkou a nebral hovory, aby dodržal ilúziu medzinárodnej nedostupnosti). Mohla som zavolať kamoškám alebo chalanovi, s ktorým som práve chodila – ani si už nespomínam, kto to bol –, ale kto chce, aby sa všetci dozvedeli, že je z dysfunkčnej rodiny? Ahoj, našim som taká ukradnutá, že im je úplne jedno, že som v nemocnici. To som ich mohla predtým rovno pozvať k nám, aby videli, ako sa mama v župane potáca po dome.

Takže keď mi dali ruku do škrobového obväzu, zastavila som si taxík. Oco sa o tom dozvedel, až keď mu z nemocnice poslali účet, a potom sa vytočil. Zrejme som použila nesprávnu kartu zdravotného poistenia.

To by sa Lily nikdy nestalo.

To je jedno. Teraz už na tom nezáleží. Musím sa sústrediť na to, ako sa odtiaľto dostať.

Prečo Will nevolá späť? Čo ak preto, že je s ňou, s Minou, slečnou Krepovanou? Už len pri tej predstave sa mi chcelo vracať. Aj keby náhodou bol, určite by neignoroval odkaz, ktorý sa týkal Lily. To nebol jeho štýl. Tak v čom je problém? Ak ho dostala do nejakého maléru, ktorý budem musieť riešiť, tak ju zabijem. Potom sa uvidí, ako sa jej bude páčiť v plechovej kazete.

Pani Turnerová prepla televízor na nejaký spravodajský kanál a mňa z jasnejšieho blikania obrazovky rozboleli oči.

Keď som videla Lily prvý raz, civela prázdnym pohľadom na televíziu a v sklených očiach jej tancoval zdvojený odraz monitora. Vyzerá stále tak isto, aj keď som vnútri jej tela ja?

Zachvela som sa od hrôzy.

Možno… ale možno nie. Tyler si všimol, že sa na Lily niečo zmenilo. Premýšľala som, čo to môže byť. Spýtať som sa nemohla – dokonca ani nie tou namáhavou, časovo náročnou metódou vyhláskuj otázku pomocou špiritistickej tabuľky. (Tá vážne vychádzala z módy, a to, mimochodom, rýchlo.) Pani Turnerová pred chvíľkou odišla, aby odviedla domov Tylera, ktorý bol dosť otrasený. Asi som ho vydesila. Neurobila som to naschvál. Na druhej strane, zabralo to a Turnerovci už nehovorili o tom, že vezmú Lily domov zomrieť… Takže to budem brať ako víťazstvo. Musí zostať nažive aspoň dovtedy, kým ma Will odtiaľto dostane.

Snažila som sa zmeniť polohu, aby som sa zbavila tupej bolesti a tlaku, ktoré som cítila v celej ľavej polovici tela, ale to som ešte nedokázala. Nie že by som tu chcela byť tak dlho, kým to zvládnem. Lenže mobilný telefón na nočnom stolíku tvrdohlavo odmietal zazvoniť.

Keď sa pani Turnerová vrátila, všimla si, že naň civiem.

„Prisahám, že zatiaľ nevolal,“ povedala. „Práve som sa pozerala.“

Kedy? Nevidela som, že by to urobila.

„Mračíš sa na mňa,“ zamrmlala s prekvapením v hlase.

Hej, no mala by si na to zvyknúť. Nemôže ho skontrolovať ešte raz a ukázať mi displej? Myslím to vážne.

Od túžby schytiť mobil a pozrieť sa sama ma svrbeli prsty.

„Viem, čo si myslíš,“ povedala pobavene. „Som tvoja mama.“

To určite.

„Tak to skús. Ak ho chceš, môžeš ho mať.“ Posunula mobil bližšie ku mne, ale stále bol oveľa ďalej než nedávno Tylerovo zápästie.

Ešte raz som sa na ňu zamračene pozrela, čo s ňou zjavne ani nepohlo, pozbierala som všetky sily, mykla som celým telom nabok a hrabla som po ňom.

Narazila som do mobilu prstami a ten zletel zo stolíka. Pani Turnerová ho chytila skôr, ako dopadol na zem.

Položila ho späť na miesto, potom ma chytila popod pazuchy a znovu ma posadila. „Skús to ešte raz.“

Keď mi ho môže jednoducho podať? Prečo? Čo to je, nejaká hra?

Naštvane som sa na ňu pozrela, čo jej bolo úplne jedno.

„V poriadku,“ povedala, „nemusíš to robiť, ak ťa to priveľmi namáha.“

Tak dobre. Ten telefón chcem, tak ho dostanem. Bodka. Zhlboka som sa nadýchla, sústredila som sa na mobil a snažila som sa mať pod kontrolou svoj zosun (pád) k nemu. Tentoraz sa mi ho podarilo obomknúť prstami, ale potom sa mi vyšmykol.

Sklamane som vykríkla, ale neozvalo sa nič hlasnejšie než zlostné zafunenie.

Pani Turnerová položila telefón späť na stolík a znovu ma bez slova posadila do pôvodnej polohy.

V tej chvíli mi napadlo, že naozaj ide o akúsi hru. Zneužíva niečo, čo chcem, na to, aby ma vyprovokovala k ďalšiemu pokroku.

Super pre ňu a pre Lily. Ale MNE podaj ten poondiaty telefón! Nechcem robiť pokroky. Chcem Willa a chcem sa dostať von!

Uprene som sa pozrela na pani Turnerovú a snažila som sa jej to mlčky povedať.

Keď sa ozvalo zaklopanie, obe sme sa zľakli. Prudko som otočila hlavu a tá reakcia bola taká rýchla, ani čo by som to vážne bola skôr ja než ja v Lilinom tele.

Vo dverách stál kňaz a ruku mal ešte stále zdvihnutú, ako klopal. „Ospravedlňujem sa, nechcel som vás rušiť.“

„Nerušíte, otče. Len máme s dcérou malé nedorozumenie.“ Láskyplne sa na mňa usmiala, takže som mala chuť kopnúť ju do píšťaly. Ja sa tak ľahko ignorovať nedám.

„Som otec Hayes, kaplán tunajšej nemocnice. Bol som za jedným pacientom o pár izieb ďalej a dozvedel som sa o zázračnom uzdravení vašej dcéry. Chcel som sa o tom presvedčiť na vlastné oči.“ Rozochvene, neisto sa na nás usmial.

Tak dobre, otče. Pozrel si sa na ten zázrak. A teraz vypadni, aby sme sa mohli vrátiť k tomu, o čom sme hovorili.

Ach nie… také jednoduché to nebude.

„Poďte ďalej.“ Pani Turnerová naňho mávla, aby vošiel. „Som Corrine Turnerová. Toto je moja dcéra Lily.“

Kňaz vstúpil do izby a kývol na nás. Na zlomok sekundy zachytil môj pohľad, ale potom rýchle uhol očami a uprel ich na pani Turnerovú.

„Je pravda, že bola skoro celý rok v kóme?“ spýtal sa. Ohryzok mu nad kolárikom poskakoval, akoby to bolo samostatné stvorenie, ktoré sa mu snaží ujsť z hrdla.

Prečo je taký nervózny? Mimochodom, ahoj, som tu a počujem ťa.

„Od vlaňajšieho septembra,“ odpovedala Lilina mama.

„A teraz sa prebrala. Len tak z ničoho nič?“ zaujímal sa a znelo to skôr ustarostene než nadšene.

Pani Turnerová si to zrejme nevšimla. „Áno,“ povedala a celá sa rozžiarila.

„A nikto nevie prečo. Vyšetrenia…“

„Zatiaľ sa nič nepotvrdilo, ale ako iste viete, niektoré veci sú stále mimo ľudského chápania.“

„Cesty Pána sú skutočne nevyspytateľné,“ prisvedčil s napätým úsmevom.

Nepáčila sa mi energia, ktorá z neho vychádzala.

„Ak sa môžem spýtať, nevšimli ste si nejaké… zmeny v jej osobnosti alebo nezvyčajné správanie?“ spýtal sa chvatne.

O čo mu, dočerta, ide? Uprene som naňho hľadela a on na mňa zase vrhol letmý pohľad a potom rovnako rýchlo uhol očami, akoby sa na mňa bál pridlho pozerať. Čo ak má vážne podozrenie, že sa niečo deje? To, čo som urobila, by sa v podstate dalo považovať za násilné ovládnutie cudzieho tela, akúsi formu posadnutosti, aj keď niečo také bolo veľmi vzdialené od toho, čo som pôvodne zamýšľala. A duchovný plus posadnutosť – no, nepotrebujem Willa a jeho bezodnú zásobu vedomostí z filmov, aby som vedela, ako to spolu súvisí.

Pani Turnerová naklonila hlavu nabok a rozosmiala sa. „Dcéra je pri vedomí už pár hodín a prebrala sa z takzvanej nezvratnej kómy. Podľa mňa je to dosť nezvyčajné, čo myslíte?“

„To iste.“ Nervózne potriasol hlavou.

„Zaujíma vás niečo konkrétne, otec Hayes?“ Prvý raz od začiatku rozhovoru zaznel v hlase pani Turnerovej podozrievavý tón.

„Nie, nie.“ Prehrabol si pieskovohnedé vlasy a potom, akoby mu až vtedy došlo, čo urobil, sa ich snažil znovu uhladiť. „Len sa usilujem nájsť v jej príbehu čriepky nádeje, aby som sa o ne mohol podeliť s ostatnými pacientmi, ktorí by to mohli potrebovať.“

Neisto prikývla, ale jeho odpoveď ju evidentne nepresvedčila. „Ťažko povedať, čo prežila, pretože ešte nezačala hovoriť…“

A ak prehovorím, určite nájdem jeden z množstva spôsobov, ako mu povedať, aby… „Zmizni!“ Keď som to slovo začula, vydesilo ma viac než kohokoľvek iného. Myslela som naň tak usilovne, že som ho naozaj vyslovila. Vlastne ho vyslovila Lily, pretože ten hlas bol hlbší a zastretejší než môj.

„Lily!“ vykríkla pani Turnerová vzrušene a súčasne zdesene.

„To je v poriadku,“ odpovedal otec Hayes so smiechom, ktorý znel skôr ako nervózny psí štekot než niečo, čo naozaj súvisí s humorom. „Chápem, že človek, ktorý toho má za sebou toľko ako vaša dcéra, chce byť sám. Zaslúži si trochu pokoja a je na nás ostatných, aby sme jej ho dopriali,“ povedal, prebodávajúc ma varovným pohľadom.

Snaží sa mi vyhrážať exorcizmom? Ha, tak sa predveď! Až na to… Počkať, čo sa stane s dušami vyhnanými z tela? Ak sa vďaka tomu dostanem von z Lily, tak fajn. Ale čo ak to znamená, že odídem do zabudnutia? Nie, vďaka.

„Mhm, áno,“ zamrmlala pani Turnerová a bolo počuť, že aj ona je nervózna. „Keď už o tom hovoríme, pravdepodobne bude najlepšie, keď si teraz trochu odpočinie.“

Inými slovami, daj si odchod, kamoš.

Kňaz bez slova prikývol, pretože pochopil. Konečne.

„Môžem ju predtým požehnať?“ spýtal sa, ale stál nado mnou skôr, než mohla niektorá z nás odpovedať. Zatiaľ čo mrmlal slová modlitby, cítila som, ako mi studeným lepkavým palcom zľahka urobil na čele kríž.

Keď bol hotový, rýchlo odtiahol ruku, akoby sa bál, že zo mňa začnú šľahať plamene. Úprimne povedané, sama som si tým nebola istá. Raz som už odišla do svetla a potom ma poslali späť sem – neprestala som existovať. Takže hádam nemôžem byť taká zlá.

V každom prípade sa nič nestalo, čo ho zjavne zmiatlo. A asi bolo dobre, že som ešte veľmi neovládala Lilino telo, lebo by som sa možno pokúsila trochu zmietať na posteli, aby som mu nasadila chrobáka do hlavy.

Pani Turnerová vstala. „Ďakujem pekne, otče. Nesmierne si vážime čas, ktorý ste nám venovali.“

Kňaz opäť prikývol a pomaly začal cúvať k dverám, až bol v bezpečnej vzdialenosti odo mňa. Potom sa otočil a dosť náhlivo a bez jediného slova vyšiel z izby.

Pani Turnerová si vzdychla a zviezla sa späť na stoličku. „Niekedy proste nechápem, kde nemocnica berie týchto ľudí, čo pracujú pre cirkev.“

Počkala som, kým som si nebola úplne istá, že kaplán je preč. „Zavolaj k Willovi domov,“ povedala som so starostlivou výslovnosťou, ale aj tak m trvalo oveľa dlhšie, než malo.

Pani Turnerová ku mne naklonila hlavu. „Dnes si normálne utáraná, Lils.“

„Zavolaj.“

„Lily, sú štyri hodiny ráno,“ povedala podráždene. „Nikam volať nebudem, veď by som ich všetkých zobudila.“

Lenže ja som čírou náhodou vedela, že Julia má v bistre väčšinou rannú a už je aj tak asi hore. „Prosím. Potrebujem Willa.“

Dala sa obmäkčiť. „Dobre, ale zavolám najskôr po ôsmej.“ Natiahla sa ku mne a s chlácholivým úsmevom mi stisla ruku. „Zlato, som presvedčená, že to, čo mu chceš povedať, Will už dávno vie.“

O tom som dosť pochybovala.

11
Will

„ K de je?“ spýtal sa prenikavý ženský hlas a mne na okamih prebleslo hlavou, že Alona sa už nejako dozvedela o Mine a chce jednému z nás alebo obom niečo vyviesť.

Keď som sa však prinútil otvoriť oči červené od nevyspatia, zistil som, že v mojej izbe rovno pri dverách nestojí Alona, ale Liesel. Pri zatvorených dverách. Človek by si myslel, že aspoň čo-to pochopí, ale už dávno som zistil, že duchom podobné veci nedochádzajú.

Zaúpel som. Bolo skoro ráno – obloha za oknom len začínala blednúť – a dve noci s minimom spánku alebo úplne bez neho sa už začali na mne a na mojej trpezlivosti podpisovať. „Čo chcete, Liesel?“

Prekrížila si ruky na prsiach a za hlasného šušťania šiat došla k nohám postele. „Ona s tebou o nás nehovorila, však?“

Snažil som sa sústrediť a posadil som sa. „Kto?“

„Alona!“

Niečo sa mi matne vybavilo. Alona sa včera ráno zmienila o niečom, čo sa týkalo Liesel, ale nebolo to nič konkrétne. Pokrútil som hlavou.

„Ja som to vedela!“ vyštekla. „Vždy ma neznášala. Stavím sa, že ti nepovedala ani o Claire a Toddovi.“

O Toddovi? Kto je Todd? Nie, je mi to fuk. Ešte som sa neprebudil natoľko, aby ma to zaujímalo. Prešiel som si rukami po tvári. „Kde je Eric?“ spýtal som sa, lebo som si odrazu uvedomil, že je sama. Ešte nikto ma neobvinil, že som ráno v najlepšej kondícii.

Pohŕdavo si odfrkla a odvrátila sa odo mňa. „Nechcelo sa mu. Neviem prečo, keď je v stávke celý náš posmrtný život.“

Alebo možno vie niečo, čo ona nevie – podľa mňa to bol presne ten prípad. V priebehu niekoľkých uplynulých týždňov som sa s Ericom niekoľko ráz rozprával – väčšinou keď sa Liesel s Alonou hádali –, čo ma priviedlo k presvedčeniu, že pani Pedersonová a jej ľúbostný život (alebo jeho neexistencia) zrejme nie je Lieseliným a Ericovým najväčším problémom.

„Musíte sa porozprávať s Ericom,“ povedal som unavene, „a musíte odtiaľto zmiznúť skôr, než sa tu objaví Alona.“ Za žiadnu cenu som nechcel byť svedkom scény, ktorá bude nevyhnutne nasledovať, keď Alona zistí, že Liesel za mnou prišla bez jej súhlasu.

Pozrel som sa na budík, aby som zistil, koľko času ešte zostáva, a vytreštil som oči. Bolo 7.58.

Vydesene som sa naklonil bližšie, aby som sa ubezpečil, či som dobre videl. Áno. A keď som sa pozrel na okno, na skle som zbadal dažďové kvapky. To, čo som považoval za svitanie, bol v skutočnosti začiatok zamračeného dňa.

„Čo je s tebou?“ spýtala sa Liesel s obrovským pohŕdaním.

„Nevideli ste Alonu?“ vyhŕkol som. „Bola tu?“

„Dnes ráno?“

Tak veľmi som si želal odpovedať a počuť jej reakciu, že som prikývol tak dychtivo, až som mal pocit, že mi vari odletí hlava.

„Prišla som iba pred chvíľkou. Bol si tu len ty,“ povedala a hľadela na mňa, akoby som sa zbláznil.

No nezbláznil som sa. Alona meškala – už päťdesiatpäť minút, aby som bol presný – a to sa ešte nikdy nestalo. Nemohlo sa to stať. Zjavila sa tu každé ráno presne o 7.03, v čase svojej smrti. Tak to chodilo medzi médiom a sprievodcom zo záhrobia.

Niečo sa stalo. Snažil som sa potlačiť paniku. Vstal som, zodvihol som zo zeme džínsy a natiahol som si ich. Potom som sa začal prehrabávať v rozhádzanom oblečení a hľadať topánky. Vyzeralo to, že včera v noci, keď som ich skopol z nôh, zmizli pod niektorou z tých kôpok.

„Čo sa deje?“ spýtala sa Liesel.

„Alona neprišla,“ povedal som zachmúrene. Včera odtiaľto odišla rozzúrená a mala za lubom nejaký plán pomsty (namierenej proti mne, samozrejme). Určite sa niečo stalo. Predstavil som si, ako hľadá Minu, aby jej okrem iného oznámila, čo si myslí o jej vlasoch.

Panebože. Za to by určite skončila v kazete. Mina by sa však včera v noci o niečom takom zmienila. Alebo možno aj nie – vzhľadom na všetko, čo sa odohralo. Pokojne som si vedel predstaviť, ako vyčkáva s touto informáciou na príležitosť, keď sa jej to najviac oplatí.

„Ako vieš, že sa na to nevykašľala?“ spýtala sa Liesel.

Prestal som hľadať topánky a prekvapene som sa na ňu pozrel. „Ako to myslíte?“

Pokrčila plecami. „Alona sa tu každé ráno zjaví preto, lebo je tvojím sprievodcom zo záhrobia, nie?“

„Áno, takže…?“

„Takže tu nie je, lebo sa na to vykašľala,“ vyhlásila Liesel až priveľmi samoľúbo.

„A  prečo by to urobila?“ spýtal som sa so zaťatými zubami.

„Pretože som jej povedala, že jedného dňa ju opustíš pre nejaké živé dievča a že teraz je to takto pre teba výhodné,“ vysvetlila mi Liesel.

„Dočerta, Liesel!“ Nemohol som uveriť vlastným ušiam.

„Čo je? Nie je to pravda?“ Prenikavo si ma premerala. „Dobre vieš, že je. Predsa nehodláš stráviť zvyšok života s…“

„Do môjho života vás nič nie je!“ vybuchol som. „Kedy sa to stalo?“

„Pred dvoma dňami.“

Nie div, že včera ráno zareagovala tak hystericky, keď ju Liesel kŕmi takými hlúposťami. Nie že by Alona jasala, keď som bol s Minou alebo keď som odmietal odovzdať odkaz jej rodičom, ale určite by sa pre to tak nerozzúrila.

„To je vaša vina,“ povedal som Liesel a namieril som na ňu jednou teniskou, ktorú sa mi zatiaľ podarilo nájsť.

„Moja?“ začudovala sa a urazene si pritisla ruku na srdce. „Čo som urobila?“

Niekto zaklopal na dvere. „Will, si v poriadku?“ zavolala mama. „Počula som nejaký krik.“

Zaškľabil som sa. Jasné, jediné ráno, keď nemá rannú zmenu v bistre. „Som v poriadku. Hneď prídem,“ zahulákal som a potom som podišiel bližšie k Liesel. „Odvtedy ste Alonu nevideli?“ spýtal som sa tichšie.

„To by som ju tu asi nezháňala,“ odsekla dosť arogantným tónom.

Fajn. Kašlem na to. Posadil som sa, aby som si obul tenisku, a vďaka číremu šťastiu som objavil aj tú druhú, lebo som na nej práve sedel. Super.

Musím nájsť Alonu už len preto, aby som sa ubezpečil, že je v poriadku. Ak po tom všetkom bude ešte stále chcieť byť mojím sprievodcom zo záhrobia… Ak nie, budem sa s tým musieť nejako vyrovnať. Nedokázal som si však predstaviť, že by zmizla z môjho života, a ani som si to nechcel predstavovať. Chýbala by mi.

Spýtajte sa ma, či by mi ešte pred rokom niečo také prišlo na um. Dočerta, pred dvoma mesiacmi.

Problém je v tom, že neviem, kde ju mám začať hľadať. Teoreticky, ak odmietla byť mojím sprievodcom zo záhrobia – mohla by to vôbec urobiť bez toho, aby som o tom vedel? –, tak sa zrejme opäť prebudí na Henderson Street, kde zomrela. Ale to by bolo takmer pred hodinou. Teraz mohla byť už kdekoľvek.

Mama znovu zaklopala.

„Mami, povedal som ti, že som v poriadku,“ zvolal som, snažiac sa, aby to neznelo podráždene.

„O to nejde,“ povedala a otvorila dvere. Bola bledá ako stena, ako tam stála vo vyťahanom flanelovom župane a pritískala si k prsiam telefónne slúchadlo. Ani som nepočul zvonenie.

„Stalo sa niečo?“ spýtal som sa. Zrazu sa ma zmocnila zlá predtucha.

Prikývla a v očiach sa jej zaleskli slzy. „Volajú z nemocnice. Zo Svätej Kataríny.“

Ach nie, nie. Lily. Odrazu som sa nemohol nadýchnuť, aj keď som tento telefonát očakával už dlhé mesiace. Ochromene som prikývol. „Kedy zomrela? Včera večer alebo…“

„Nie, nie, zlatko.“ Mama vkĺzla do izby, kľakla si na zem a objala ma okolo pása. „Nič také. Prebrala sa! Lily sa prebrala.“

Nechápavo som na ňu civel. „Lily Turnerová?“

Mama sa rozosmiala. V očiach mala slzy – zjavne slzy šťastia. „Samozrejme. Koľko iných dievčat menom Lily poznáš?“ Natiahla ku mne ruku so slúchadlom. „Volá jej mama. Lily vraj chce, aby si ju prišiel navštíviť.“

To jednoducho nebolo možné. Po tej nehode som všade hľadal jej dušu. Lily odišla. Nezomrela, ale rozhodne nebola živá a v nijakom prípade sa nemohla prebrať a chcieť ma vidieť.

Napriek tomu som pochyboval, že by si jej mama, pani Turnerová, mohla niečo také vymyslieť.

Takže… čo v tom je? Nemal som ani tušenia.

Točila sa mi hlava, ale vstal som a vzal som si od mamy slúchadlo.

„Vy,“ ukázal som na Liesel, „nikam nechoďte.“ Za tento problém s Alonou mohla čiastočne ona a pomôže mi ho vyriešiť, to prisahám.

Mama nadvihla obočie, ale mlčala.

Liesel si urazene sadla na posteľ. „Ako chceš. Radšej by si mal pomôcť mne a Ericovi. Tá záležitosť s Toddom nebude trvať večne.“

Dočerta s Toddom, nech je to ktokoľvek. Nevšímal som si ju a priložil som si slúchadlo k uchu.

„Haló?“

„Will, tu je Turnerová. Lily by ťa rada…“

V pozadí som začul, ako sa niečoho dožaduje známy hlas, ktorý som nepočul už skoro rok a o ktorom som si myslel, že ho už nikdy počuť nebudem. Naskočila mi husia koža. Ak som sa zmýlil v tom, že Lilina duša je preč, v čom som sa, preboha, ešte zmýlil? Bol som si taký istý…

„Hneď, Lily,“ povedala pani Turnerová o niečo tlmenejším hlasom.

„Niekedy je jej ešte zle rozumieť,“ vysvetlila mi, „ale pracujeme na tom. Chce ťa vidieť od chvíle, ako sa prebrala. Presvedčila som ju, aby sme počkali do rána, a ako môžeš počuť, hnevá sa na mňa.“ Aj napriek tomu bolo v hlase pani Turnerovej počuť radosť, že sa jej dcéra prebudila z kómy a hnevá sa na ňu.

„Odovzdám ti ju,“ oznámila mi. V telefóne zarachotilo a ja som počul, ako pani Turnerová v diaľke hovorí: „Tu ho máš, zlatko.“

„Will?“

Čakal som to, ale keď som počul Lily, ako vyslovuje moje meno, vyrazilo mi to dych a do očí mi vhŕkli slzy.

„Áno,“ podarilo sa mi hlesnúť.

„Musím ťa vidieť.“ Vyslovovala opatrne, ale inak hovorila skoro, no, normálne. „Môžeš, prosím, prísť do nemocnice? Hneď?“

V pozadí som počul, že ju pani Turnerová za tú žiadosť napomína. No Lily trvala na svojom. „Hneď?“

„Už idem,“ povedal som.

* * *

Lily Turnerová sa prisťahovala do Groundsboro asi pred rokom a pol z malého mestečka v Indiane. So svojím konzervatívnym obliekaním a silným, takmer južanským prízvukom do našej školy nezapadla, čo bolo super, pretože ani ja nie. Väčšina ľudí si myslela, že som gotik. Úprimne povedané, len som sa snažil byť čo najviac nenápadný. Čierne oblečenie, ustavične slúchadlá na ušiach, mlčanlivý v triede – tak som sa strácal. Za každú cenu som sa chcel vyhnúť tomu, aby som upútal pozornosť všetkých tých duchov, čo sa potulovali po chodbách, ale zároveň to fungovalo tak, že som odpudzoval aj väčšinu živých.

Lily som však mal rád. Bola iná. Chodil som do školy s ľuďmi, ktorých som poznal od škôlky, a tí sa väčšinou správali, akoby im vymyl mozog ten istý kultový vodca. Akékoľvek záblesky skutočných osobností uhasila vnútri všetkých tých jednotlivých partičiek snaha nevyčnievať. Športovci nosili v určitých dňoch bundy s nápismi. Muzikanti si vyrobili nasprostasté tričká so sloganmi, ktorým nikto iný nerozumel. Alonina partia sa vyšvihla na vrchol tým, že zhadzovala všetkých ostatných.

Lily bola mimo. Kládla bystré otázky a naozaj počúvala odpovede, mala názory, ktoré možno neboli tie správne . Nevedela, ktoré sú tie správne – v našej škole. Aspoň spočiatku nie.

Navyše bola pekná, aj keď nie takým spôsobom ako Alona, kráľovná chalanských snov. Bolo to skôr dievča, ktoré by ste chceli mať za parťáčku pri laborkách a ako partnerku na školskom plese, aj keď budete len spolu sedieť pri zadnom stole a pobavene sledovať, ako ostatné populárne dievčatá plačú a zúria, že nevyhrali titul kráľovnej.

V jednej chvíli som si myslel, že by medzi nami mohlo niečo byť, že máme šancu stať sa niečím viac než priateľmi.

Napokon sa však všetko zmenilo, ako sa to zvyčajne stáva. Lily trpela tajnou posadnutosťou elitou z prvej podesty (čiže populárnymi ľuďmi) – vzhliadala k nim ako k hollywoodskym celebritám. Spočiatku to podľa mňa bolo len preto, lebo ešte nikdy nikoho takého ako oni nevidela, len v televízii alebo v kine. Jej strednú školu tvorila dokopy stovka deciek, ktoré sa navzájom poznali od narodenia. Takže podstatná časť tajomstiev a intríg chýbala. Ale na Groundsboro nie: tu máme tajomstvá, intrigy aj drámy – ach, nikdy sa nekončiace drámy – na rozdávanie. Človek má pocit, že sleduje telenovelu, ktorá sa mu odohráva priamo pred očami… alebo je jej súčasťou.

Netušil som, že naša spoločná kamarátka Joonie, jediná ďalšia Lilina kamarátka, sa do nej na prvý pohľad zamilovala. Raz popoludní využila šancu a vyznala sa jej zo svojich citov bozkom. Aj keď sa to Lily pokúsila elegantne vyriešiť a zdvorilo ju odmietla, Joonie žila v takej rodinnej atmosfére (pre jej autoritatívneho a konzervatívneho otca pastora nebolo nikdy nič dosť dobré), že spanikárila, lebo sa bála, že jej otec zistí, čo sa stalo.

Nasledovali obvinenia a vyhrážky a Lily s Joonie sa prestali baviť bez toho, aby mi povedali dôvod. Lily sa s nami prestala stýkať, prilepila sa na ľudí, ktorí patrili k elite školy, a snažila sa stať jednou z nich. A potom ju z anonymity vytiahol Ben Rogers, kráľ všetkých debilov. Asi mesiac s ňou chodil a potom jej dal na večierku pred všetkými kopačky.

Lily bola zúfalá a konečne jej došlo, že Ben a jeho partia nie sú takí úžasní, ako si všetci myslia. S plačom odišla z večierka a cestou domov sa snažila zavolať Joonie alebo mne. Pritom prehliadla zákrutu a narazila do stromu. Od toho večera bola v bezvedomí.

Zrejme až do dneška.

Cestou do nemocnice som veľa ráz prekročil rýchlosť a riskoval pokutu. Nedokázal som sa zbaviť iracionálneho strachu, že ak sa nebudem ponáhľať, Lily znovu upadne do kómy.

Upokoj sa. Ak vníma teraz, bude vnímať aj o štvrť hodiny.

Alebo možno aj nie. Po Lilinej nehode som si o kóme a ľuďoch, ktorí sa z nej prebudili (alebo nie), naštudoval množstvo informácií. Niekedy sa pacient preberie na deň alebo dokonca len na pár minút, zdanlivo je schopný jasne uvažovať, lenže vzápätí upadne do toho neprirodzeného spánku opäť… alebo, čo je ešte horšie, zomrie. Čítal som, že sa to stalo – človek sa prebudí len preto, aby krátko nato zomrel – minimálne v dvoch prípadoch. V novinových článkoch sa tá udalosť zakaždým interpretovala ako Boží dar, aby mal dotyčný možnosť rozlúčiť sa.

Dúfal som, že toto nie je ten prípad. Ale, úprimne povedané, nebol som si istý, čo si o tom všetkom mám myslieť. Až do dnešného rána sa mi zdalo absolútne vylúčené, aby sa Lily prebrala – aj keby len nato, aby sa rozlúčila a potom zomrela.

Uľavilo sa mi, keď som konečne v diaľke uvidel nemocnicu a potom som prešiel cez nemocničnú bránu do areálu. Už som skoro tu.

Samozrejme, vyzeralo to, že práve túto stredu musí byť v nemocnici úplne každý, lebo parkovací dom bol celkom plný a všetky miesta obsadené.

Desať minút som hľadal voľné stojisko v sekcii pre návštevníkov, ale potom som to vzdal a zaparkoval som dodge na prázdnej ploche vyhradenej pre ambulantných pacientov. Moje auto bolo jediné v celom rade. Asi je tu dnes viac návštevníkov než pacientov. To je jedno. Nech ma odtiahnu. Hlavne, že uvidím Lily.

Vystúpil som z auta a s kľúčmi v ruke som sa rozbehol k hlavnému vchodu. Nechcel som strácať čas ani tým, že si ich strčím do vrecka.

Len čo som prešiel otáčacími dverami do haly, do nosa mi udrel prenikavý pach dezinfekcie a nemocnice. Prešmykol som sa okolo informačného centra pre návštevníkov uprostred vestibulu. Bol som tu už veľa ráz, takže som vedel, kam mám ísť, a aj keď som sa asi mal zapísať ako návšteva, dnes ráno som na to nemal trpezlivosť.

V súlade so všetkým ostatným trvalo nekonečne dlho, kým prišiel výťah, a keď som nastúpil, ubehla ďalšia večnosť, než dorazil na piate poschodie.

Keď sa začali otvárať dvere, natočil som sa bokom a pretiahol som sa nimi von. Ako som sa rozbehol po chodbe, tenisky mi na čerstvo umytej podlahe pískali.

Lily som začul ešte predtým, ako som ju uvidel, pretože z izby vychádzal jej hlas. „A  ja hovorím, že na to kašlem. Budem sa cítiť lepšie v normálnom oblečení.“ Zjavne bola trochu naštvaná.

Dlhá kóma zrejme prebudila v Lily tvrdohlavosť. Ak mi na nej niekedy niečo prekážalo okrem posadnutosti tým idiotom Rogersom a jeho partiou, bol to sklon prispôsobovať sa, lebo si myslela, že každý vie všetko lepšie než ona. To zrejme už patrí minulosti.

Keď som došiel k otvoreným dverám do izby, pohľad dovnútra ma aj tentoraz rozhodil. Lily sedela bez akejkoľvek viditeľnej opory na posteli, aj keď trochu vychýlená nabok, a mračila sa na doktora, ktorému trčali vlasy na všetky strany, akoby sa každý pramienok snažil ujsť z jeho hlavy. Pani Turnerová sedela ako zvyčajne na stoličke pri posteli, len sa mi zdalo, že je od šťastia bez seba. Keď z nej spadla starosť o jedinú dcéru, pôsobila veselším, menej unaveným dojmom.

Lily vyzerala… dobre. Ale nejako inak. Možno za to mohla len farba líc a rozzúrený lesk v očiach alebo proste to, že som ju už dávno nevidel inak než v nehybnom komatóznom stave. No bolo tu ešte čosi – akoby v nej niekto zapálil oheň.

Keď som zaklopal na zárubňu, všetky hlavy sa otočili ku mne.

Všimol som si, že Lily sa úplne zreteľne mihla po tvári úľava. „Chvalabohu,“ povedala, čo sa mi zdalo trochu čudné. Nemal som to povedať ja? Napadlo mi, čo sa jej asi preháňa hlavou, keď takto reaguje. Čo si pamätá z tej poslednej noci? Myslí si, že som jej nedvihol telefón naschvál, lebo som sa na ňu hneval tak ako Joonie?

„Ahoj,“ pozdravil som a prvý raz som sa cítil trochu rozpačito. V tej chvíli mi prišlo na um, že som si pred odchodom z domu ani nevyčistil zuby. Keď som včera v noci prišiel domov z Archway, osprchoval som sa, takže som bol aspoň relatívne čistý. Ruky som však mal viditeľne poškriabané po páde z javiska, a keby som musel hádať, stavil by som sa, že moje vlasy nevyzerali o nič lepšie ako doktorove. Vcelku bol na mňa zrejme dosť príšerný pohľad.

Pani Turnerová, ktorá mala tmavé kruhy pod očami a vyzerala trochu mimo, nás predstavila: „Doktor Highland, toto je Will Killian, ten kamarát, ktorého sa Lily tak úpenlivo dožadovala.“

Kývol som doktorovi, ktorý mi pripadal dosť rozladený, že som ho takto vyrušil pri práci.

„Môžete nás, prosím, nechať chvíľku osamote?“ spýtala sa Lily.

„Správaj sa slušne.“ Pani Turnerová sa mierne zamračila. Potom sa pozrela na mňa a chápavo sa usmiala. „Určite máte čo doháňať.“

Lily zagúľala očami.

Pani Turnerová vstala, zamierila k dverám a doktor Highland ju nasledoval. „Nezľaknite sa, keď si nebude pamätať niektoré veci,“ prehodil potichu, keď prechádzal okolo mňa. „Má problémy s podrobnosťami.“

„Len si nepamätám pár mien,“ utrúsila Lily.

„Vrátane svojho druhého mena?“ poznamenala pani Turnerová odo dverí.

Lily si mrzuto odfrkla.

„Okrem toho prežíva isté zmeny osobnosti,“ dodal doktor Highland opatrne. „Na druhej strane, pri podobných typoch poranenia hlavy nejde o nič neobvyklé.“

Prikývol som.

„Ja vám dám zmenu osobnosti,“ zamrmlala Lily.

Páni. To už hej…

„Hlavne aby ste ju ničím nerozčúlili,“ dodal doktor a naposledy sa na Lily podráždene pozrel.

Potom spolu s pani Turnerovou odišli a privreli za sebou dvere.

Lily ma privolala gestom ruky bližšie a ja som jej vyhovel a podišiel som až k posteli. „Počúvaj,“ zašepkala naliehavo. „Viem, že z toho nebudeš nadšený, ale nemám čas dávkovať ti to po kvapkách. Potrebujem, aby si ma odtiaľto dostal.“

„Z nemocnice?“ Čo je to za dievča? Vedel som, že Lily by nikdy nenapadlo vzbúriť sa proti svojej mame a pravdepodobne celému tímu lekárov. „Neviem, či…“

„Nie, nie z nemocnice,“ sykla netrpezlivo. „Odtiaľto.“ Ukázala na seba a položila si ruky na hrudník.

Zmätene som pokrútil hlavou. „Nechápem.“

Zaškerila sa. „Toho som sa bála.“

Chytila ma za ruku a stiahla ma k sebe, takže som jej hľadel rovno do očí.

„Nie som Lily, čo by si mal, dofrasa, dobre vedieť,“ oznámila mi pokojne. „Lily je preč. To si mi sám povedal, pamätáš sa?“

Prešiel mi mráz po chrbte a zatočila sa mi hlava. Dieliky dvoch rozličných skladačiek, o ktorých som si myslel, že spolu nesúvisia, do sebe zapadli a vytvorili úplný obrázok. Alona tu nie je. Lily sa nečakane a neuveriteľne prebrala a stala sa z nej úplne iná osobnosť, než akú som poznal.

Srdce mi šialene búchalo a hľadel som na Lilinu dôverne známu tvár – spŕšku pieh na nose, vejáriky v kútikoch očí, ktoré naznačovali, že sa rada smeje, kľukatú, ale hojacu sa jazvu po nehode – a rovnako dôverne známy, ale rozhodne nie Lilin odhodlaný lesk vo svetlohnedých očiach. Boli teraz prižmúrené takým tým povzneseným, ale napriek tomu skoro sexi spôsobom, čo bol výraz pohŕdania typický pre jedno jediné dievča, ktoré som poznal…

„Alona?“ spýtal som sa ochromenými perami.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .