Mariotovi dediči 4 – Prekliatie

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Mariotovi dediči 1 – Predurčenie

Mariotovi dediči 2 – Blúdenie

Mariotovi dediči 3 – Odhalenie

Marja Holecyová

Mariotovi dediči 4 – Prekliatie – e-kniha

Copyright © Fragment 2012

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

5
Namrzený Henrich

„Pravidlá sú pre ľudí, čo nemajú fantáziu.“

„Škola sa nám začala len pred troma dňami a z toho už dvakrát sme odišli pred koncom vyučovania,“ podotkla Mija cestou do Perly. „Ak to takto pôjde ďalej, môžeme rovno požiadať o odklad štúdia.“

Snažila sa trocha odľahčiť atmosféru, lebo odkedy Henrich prikázal Tiborovi, aby dedičov okamžite priviezol do Perly, Miseag sa tváril, akoby zjedol jednonožku zubatú. Jej pokus nepadol na úrodnú pôdu. Miseagova tvár zostávala zachmúrená.

„Pozri, viem, že sme sa tomuto chceli vyhnúť, ale teraz to už nejde zvrátiť. Henrich sa s tým bude musieť zmieriť. Porozprávame sa s ním a presvedčíme ho,“ chytila ho za ruku. „Máme na rováši aj väčšie problémy, ako je tento, nie?“

„Bol by som radšej, keby sme mali viac času na prípravu. Nečakal som, že si nás hneď zavolá,“ priznal Miseag.

„Keď sa to tak vezme, celé týždne sme sa mohli pripravovať. Som rada, že si nás hneď zavolal. Čím skôr to budeme mať za sebou, tým lepšie,“ pokrútila hlavou. „Nemal si problém pobozkať ma pred celým Velesom, tak čoho sa teraz bojíš? Ľutuješ to?“

„Nie,“ odvetil. „Svojho strýka však nepoznáš tak ako ja. Henrich teraz zúri a neprekvapí ma, ak si všetky svoje veci nájdem vyhádzané pred domom. A keďže som sa vykašľal na vojenskú akadémiu, jediným riešením bude návrat do Hornej Vsi k tete, až kým nebudem mať sedemnásť,“ vážne sa pozrel na Miju. „Nebudem ho o nič prosiť a nerob to ani ty. Je jasné, že nás nenechá pod jednou strechou, nielen preto, že som mu klamal. Je to zrejme nevhodné... Jednoducho budem musieť odísť.“

„Viem, že nebudeš Henricha prosiť, ale to neznamená, že musíš odísť z Polisu. Pete ti určite rád pomôže, ak s tým bude jeho otec súhlasiť. A ak aj nie, môžeš sa spoľahnúť na Maettregov,“ uškrnula sa. „Privítajú ďalšiu posilu. Aspoň sa naučíš šiť.“

„Nechcem od nich a ani od Rabelovcov láskavosť. V jednom dome s Pavlom bývať nebudem a od Maettregov to po tom, čo som podpálil ich domovy, žiadať nebudem. Tete jednoducho ponúknem peniaze. Nepôjde o láskavosť, ale o obchod. Je to jediná dôstojná možnosť,“ pokrútil hlavou.

Mija si zahryzla do pery. To sa jej vôbec nepáčilo. Miseag v Hornej Vsi? Tak ďaleko od nej? To si nevedela predstaviť. Myseľ jej pracovala na plné obrátky – musí niečo vymyslieť!

Vo vstupnej hale ich vítala Timea. Rozhodila rukami a zvolala: „Vitajte, zaľúbenci!“

„Vyškriabem jej oči,“ zamrmlala Mija, keď sa od nej odvrátila, aby podala pánu Dlhofúzovi svoj zimný kabát.

„Už ste očakávaní. Henrich je vo svojej pracovni a je trocha namrzený,“ oznámila im.

Mija sa na Miseaga povzbudivo usmiala. Chytil ju za ruku a naraz vykročili. Tváril sa veľmi vážne.

„Trafíme tam aj sami!“ ubezpečil Timeu, keď si všimol, že ide tesne za nimi.

„Ak chcete malú radu,“ začala, no Mija ju okamžite zastavila: „Od vás chceme mať len pokoj!“

Červenovláska ľahostajne pokrčila plecami a pokojne ich nasledovala.

Nerozčuľuj sa kvôli nej. Stačí, že zúri Henrich, upokojoval Miju Miseagov telepatický hlas.

Hádam tam nepôjde s nami!

Nebudeme sa kvôli nej rozčuľovať.

Zastal pred otvorenými dverami pracovne a rázne na ne zaklopal.

„Vstúpte!“ prikázal im Arabes.

Poslúchli. Timea vošla s nimi a zatvorila za sebou dvere.

Nesadli si do kresiel, radšej sa k nim postavili a hľadeli pred seba. Timea sa pokojne uvelebila na pohovke pri dverách. Henrich stál pred knižnicou, rukou sa opieral o operadlo svojej stolice a mrazivým pohľadom si prezeral ich tváre. V jeho modrých očiach sa doslova zablýskalo, keď sa zastavili na spojených rukách dedičov.

„Odkedy?“ opýtal sa Henrich pomaly.

„Odkedy sme spolu alebo odkedy sa máme radi?“ spresňovala Mija.

„Mrzí ma, že sme vám klamali,“ ozval sa Miseag a Henrichovu otázku sa rozhodol ignorovať. „Nebolo to preto, že sme si neboli istí naším vzťahom. Skrývali sme sa, aby sme vám nespôsobili ďalšie starosti. Vieme, že ste nás na verejnosti prezentovali ako súrodencov, ale urobili ste to, ešte skôr ako ste nás spoznali a ako sme mali možnosť vyviesť vás z omylu. Nikdy som sa k Miji nesprával ako k sestre a ani ona ku mne ako k bratovi. Vy ste jednoducho videli len to, čo ste chceli vidieť, nemali ste čas všimnúť si, že to tak nikdy nebolo. Nechceli sme, aby ste sa po tých udalostiach s Mariotom cítili ako klamár aj preto, že ste o nás vyhlasovali niečo, čo nebola pravda. Ľutujem, že ste sa to dozvedeli takto. Bola to moja chyba. To však na našom vzťahu nič nemení. Ja a Mija zostaneme spolu a nebudeme si pýtať dovolenie ani od vás, ani od iných. Hovorím to preto, aby ste sa nepokúšali rozdeliť nás. Pokúšal sa o to aj Grigo s Gekou pomocou čarov a nepodarilo sa im to. Uisťujem vás, že ani vám sa to neporadí.“

Henrich akoby ho ani nevnímal, pozrel sa na svoju neter a opýtal sa: „Odkedy?“

„Týždeň po ockovej smrti sme sa dali dokopy, ale ak chceš vedieť, odkedy ho ľúbim...“

Nervózne sa pošúchal po čele. „Môžete sa, prosím vás, pustiť?“ Nesúhlasne sa pozrel na ich ruky.

„Nevidím dôvod,“ vyhlásil Miseag.

„Ale mládež, veď vás o to pekne požiadal!“ zapojila sa do rozhovoru Timea.

„Môžete sa prestať pliesť do našich problémov?“ vyprskla Mija a pustila Miseagovu ruku. „Choďte von, nemáte tu čo robiť.“

„Mám si dať ujsť toto divadlo?“ zasmiala sa. „Ani omylom.“

„Choďte sa radšej postarať o svojho syna! Choďte za ním a nám dajte pokoj!“

„Neboj sa, aj on počúva, len nemusí byť tak blízko ako ja, aby počul každé vaše slovo.“

Mija sa rozhorčene obrátila na strýka. „Vyhoď ju odtiaľto. Toto je rodinná záležitosť, jej sa to netýka.“

„Buď rada, že je tu, a tak to aj zostane.“

„Skáčem od radosti!“ zavrčala.

„Vďaka jej prítomnosti sa krotím a nerobím to, na čo mám sto chutí.“

„A to je...?“

„Nekričím a nemám chuť zlámať ti väzy za to, že ste zo mňa urobili hlupáka.“

Timea sa víťazoslávne usmiala: „Naozaj dobrý dôvod, aby som tu zostala.“

Mija sa rozhodla nevšímať si ju.

„Prišla Adriana,“ oznámil im zrazu Miseag.

Nie som si istá, či je to dobre, alebo zle, poznamenala Mija a aj Miseag sa zatváril neurčito.

„Adriana!“ potešila sa Timea. „Prichádza bez pozvania a vaši muži ju bez problémov pustia dnu. Takže udržiavate blízky vzťah, čo?“

Henrich prešiel na druhú stranu stola.

Adria vošla dnu bez zaklopania a všetkých pozdravila.

Timea bola sklamaná: „Ani ťa neprekvapilo, že ma vidíš?“ Kývla na Henricha. „To bude teda veľmi blízky vzťah, keď si ju už stihol informovať.“

„A preto si nikdy nemala priateľov,“ neodpustila si Adria a prešla k Henrichovi. Zastala na druhej strane kresla a spýtala sa: „O čo som prišla?“

„Poslal ťa Metoj?“ chcela vedieť Mija. „Alebo si ťa zavolal na pomoc Henrich?“

„Sama som usúdila, že sa tu moja pomoc možno zíde,“ odvetila. „Tak čo, prišla som o niečo?“

„Miseag mi vysvetlil, že som bol po celý čas slepý hlupák, lebo som si nevšimol, že sa k sebe nikdy nesprávali ako brat a sestra.“

„Neformuloval som to takto,“ bránil sa Miseag.

„No myslel si to tak,“ dodala Timea. „A máš pravdu. Len hlupák by si to nevšimol.“

„Nemáš nejakú užitočnejšiu prácu?“ uštipačne sa opýtala Adria.

„Pobozkali sa už aj v Komore, nie?“ poznamenala červenovláska. „Vtedy ste naozaj uverili tej rozprávke, že ich prinútili okolnosti? Existovalo veľa iných spôsobov, ale duchaprítomnosť Mursovcov sa nezaprela a Miseag jednoducho využil príležitosť.“

„Ani toto by som tak neformuloval,“ podotkol Miseag.

Mávla rukou: „Jasné, sú to deti. Chvíľu im trvalo, kým si to v hlavách ujasnili. Mňa na celej veci prekvapuje, že im to tak dlho trvalo. Alebo v tom bude mať prsty Grigo a tá Geka, že?“ Zamyslene si prešla ukazovákom po spodnej pere.

Mija premýšľala, ako dlho bude Time trvať, kým odhalí pravdu o Knihe odpovedí.

„Niečo som tušila, ale to teraz nie je dôležité,“ vyhlásila Adriana.

„Takže som bol jediný, kto o tom nič nevedel?“ opýtal sa Henrich.

„Si muž, drahý,“ upokojovala ho Tima. „A navyše Hlava Spoločenstva. Nemáš čas zaoberať sa takými maličkosťami, ako je trocha pusinkovania dvoch detí, ktoré si si zobral na starosť.“

„A čo Ivan?“ zaujímal sa.

„Takéto veci by som pred ním asi nedokázala utajiť,“ priznala Mija.

Henrich sa musel zhlboka nadýchnuť. „Lenže prečo? Najprv Pavlo, potom toto...“

„Dôvody – to sú najväčší nepriatelia lásky!“ poučila ho Tima. „Jednoducho sa ľúbia. Čím skôr sa s tým zmieriš, tým lepšie.“

„Bude lepšie, keď odídeš,“ usúdil napokon. „Hneď!“

Timea zdvihla ruky pred seba. „Len pokoj, nekrič na mňa, Ľubieta. Patrí mi istá úcta a...“

„Predpokladám, že neľutujete nič z toho, čo sa stalo,“ ubezpečovala sa Adriana a tak úspešne zastavila Timein monológ. Tá sa zase spokojne usadila na pohovke.

Dediči naraz pokrútili hlavami.

Henrich sa pozrel na Miseaga: „Vieš teda, čo to pre teba znamená.“

„Áno, viem.“

Mija chcela protestovať, ale strýko bol rýchlejší. „Tak na čo čakáš?“ opýtal sa Miseaga.

Ten nepatrne prikývol a otočil sa na odchod.

„Nie, nemôžeš ho odtiaľto vyhnať!“ hnevala sa Mija.

„Nechaj to tak!“ kázal jej Miseag.

„Choď už, chcem sa s ňou porozprávať,“ chladne mu povedal Henrich. Mija mala niekedy pocit, akoby tí dvaja boli naladení na akejsi tajomnej vlne, ktorá bola ďaleko od tej jej. Miseag sa na Arabesa pozrel takmer s výrazom vďaky a potom sa šiel do svojej izby pobaliť.

„Nerob nám to! Nechci, aby sa vrátil do Hornej Vsi!“ žiadala Mija strýka.

„Vysvetli mi, ako sa vôbec opovažuješ prosiť o niečo také? Po tom, čo ste mi klamali a pred celým svetom ste zo mňa urobili klamára alebo idiota, podľa toho, ako sa na to ľudia budú pozerať. Ak neviem udržať poriadok vo vlastnom dome, čo robím na čele Spoločenstva? Už ani nerátam, koľký raz si ma oklamala alebo predo mnou niečo zatajila. Myslíš, že Metoj by ti odpustil, tak ako som to urobil ja? Myslíš, že keby si žila v Ľubietovej a stvárala všetky tieto kúsky, prepieklo by sa ti to len tak?“

„Ty nie si ako on,“ precedila pomedzi zuby.

„Asi by som niekedy mal byť, lebo vďaka mojej veľkodušnosti si mala odvahu klamať mi. A opakovane! Je mi jedno, aké výhovorky si vymyslíte. Je mi jedno, že ste chceli chrániť moju citlivú dušu. Svojimi klamstvami ste mi dokázali, že ma nerešpektujete. Nemáš voči mne ani toľko slušnosti, aby si teraz s pokorou prijala moje rozhodnutie.“

„To nie je pravda. Vážim si ťa viac ako hocikoho iného!“ uisťovala ho. „Ty to musíš vedieť. Len... prestala som dôverovať ľuďom. A už vôbec sa im nezdôverujem. Neviem to! Jediný človek, ktorému som schopná čokoľvek povedať, je Miseag, lebo s ním som toho zažila viac ako normálny človek za celý život. Je to asi chyba, ale je to tak. Takže to neznamená, že ťa nemám rada...“ Po týchto slovách sa jej do očí nahrnuli slzy.

„A čím som si vyslúžil tvoju nedôveru? Tým, že som ťa chránil, dal ti všetko, o čo si žiadala? Postaral som sa aj o vzdelanie tvojich priateľov!“

„Vôbec ma nepočúvaš!“ zvolala a prehltla hrču, čo jej narástla v hrdle. „Dopekla, čo ťa štve? Si taký veľmi urazený, alebo sa rozčuľuješ, lebo sme robili presne to isté, čo kedysi ty s Adriou? Ty si sa vtedy skrýval pred Metojom, my pred tebou. To ťa škrie?“

„Dievča má talent,“ uznala Timea.

Henrich sa zamračil.

„To tu teraz nebudeme vyťahovať,“ zastavila ich Adriana. „Mija, musíš pochopiť, že je nevyhnutné, aby Miseag odišiel.“

„Bude sa musieť vrátiť do Hornej Vsi, odísť z Velesu! Nikam inam nie je ochotný ísť. Neprosila by som ťa o to, keby mal kam ísť. Keby zostal v Polise a mohol ti pomáhať so zaklínadlami, študovať vo Velese... ale on nemôže!“

„On sa tak rozhodol,“ ukončil jej strýko.

„Neznamená to, že sa nebudete vídať,“ dodala Adriana mierne.

„Nie. Len ho pripravíte o poriadne vzdelanie, ale to je malichernosť,“ vysmiala ich Timea.

„Nie je vhodné, aby tu zostával!“ oponovala jej Adria.

„Kašlem na to, čo je vhodné!“ rozhorčila sa Mija. „Keď ma ľudia nenávideli, mala som ich jednoducho ignorovať, nie? Tak prečo mi má zrazu záležať na tom, čo si myslia? Kašlem na ich pravidlá. Veď doteraz sa ma netýkali, lebo som bola vyvrheľkou, o ktorú nikto nestál. A teraz odo mňa chcete, aby som sa im prispôsobovala? Viete, kam si môžu tie svoje pravidlá strčiť?“

Timea si unudene zívla: „Pravidlá sú pre ľudí, čo nemajú fantáziu.“

„V nijakom prípade ma nepresvedčíte, aby tu zostal!“ vybuchol Henrich.

„Prečo nám nedoprajete tú trochu šťastia?“ ohradila sa Mija. „Lebo vy dvaja si ho odopierate?“

Adriana sa nervózne pozrela na Henricha.

„Ja a Miseag máme ešte vždy vek na to, aby sme sa správali nerozumne. No vy dvaja ste s tým už smiešni,“ pokračovala Mija. „Obchádzate sa a tvárite sa, akoby ste si boli cudzí. A pritom je každému jasné, že Adriana sem nechodí len kvôli mne a že ty si sa s Didou nerozišiel len tak náhodou krátko po tom, čo sa tu zjavila Adria. No jasné, všetci sa chystáme na vojnu, na podobné maličkosti nemáme čas, že? Mám to v paži. Keď oco zomrel, uvedomila som si, že som ho už takmer nepoznala. Nemala som naňho čas, myslela som na tie dôležitejšie veci. Takú chybu už viac neurobím. Vy dvaja si robte, čo chcete, ale ja urobím všetko pre to, aby som mohla byť s Miseagom,“ zhlboka sa nadýchla. „Takže ak odíde, odídem aj ja.“

„Ty zostaneš tu!“ zvolal Henrich.

„Nemusíš sa o mňa báť. Ak by som sa s Miseagovou pomocou neubránila pred Grigom, nedokázalo by to ani sto Tiborov. Budem s ním v rovnakom bezpečí, ako keby som zostala tu.“

„Na to zabudni!“ Zúrivosť skrivila Arabesovu tvár a modré oči mu potemneli.

Adriana mu položila ruku na plece: „Nekrič na ňu.“

„V Ľubietovej som dostala dobrý tréning, pokojne si krič. Už som sa rozhodla. A nie je to z trucu ani preto, že by som si ťa nevážila a nemala rada. Naozaj ma mrzí, že som ťa sklamala, ale aj tak to urobím. Musím,“ Mija mykla plecom a rozbehla sa k dverám. V hrudi pocítila veľkú bolesť.

Henrich za ňou zúrivo vykročil, ale Timea rezko vstala z pohovky a postavila sa pred neho. Adriana ho zase pohotovo potiahla zboku.

Mija sa radšej neotáčala. Zatvorila za sebou dvere a už počula iba Timein hlas: „To dievča vyhralo. Počúvaj ma...“

Mija s ťažkým srdcom vošla do svojej izby a pozrela sa na spiacu Kvapku a poletujúceho Vira. Aj im bude smutno, keď budú musieť opustiť tento dom.

6
Jednoduchšie problémy

„So všetkou úctou, nie si taký mocný, aby si to zvládol.“

„Nie, Mija!“ protestoval Miseag. „Nie, nie!“

„Môžeš to povedať aj stokrát, aj tak ma nepresvedčíš.“ Do kufra si vložila ďalšie svetre a prešla k zásuvkám s ponožkami.

„Vybaľ si tie veci ,“ kázal jej. „Nepôjdeš so mnou. Zostaneš tu s Henrichom.“

„Odídem s tebou, Mursa. Či sa ti to páči, alebo nie.“ Magiolami prenášala stočené ponožky do otvoreného kufra.

„Nepáči sa mi to, a preto to neurobíš. Nechci, aby som sa na teba nahneval. Nemôže byť všetko vždy tak, ako si zmyslíš.“

„Viem, viem, ale môžem urobiť aspoň maximum pre to, aby to tak bolo.“

Miseag sa teda rozhodol zasiahnuť. Predtým, ako prvé Mijine topánky mali vletieť do kufra, zaklínadlom ho zatvoril a Miju chytil za obe ruky.

„Pusť ma,“ varovne zašepkala.

„Nechcem sa s tebou hádať...“ hrozivo na ňu hľadel.

Kvapka a Viro okolo nich nepokojne tancovali.

„Radšej ma pusť, lebo ich nahneváš,“ varovala ho Mija.

Miseag ju pustil, ale nie preto, že by sa bál aluvágov. Na chodbe začul dunivé kroky a podľa ich ráznosti odhadoval, že sa blíži Henrich.

„Prichádza posila,“ oznámil jej. „Z tohto domu kvôli mne neodídeš!“

„Neodchádzam kvôli tebe,“ zasmiala sa. „Idem kvôli sebe.“

Navzájom sa prepaľovali pohľadmi a čakali, kto prvý ustúpi.

Cez otvorené dvere o chvíľu vošiel dnu Arabes. Jeho oranžový rolák a hnedé nohavice dokonale zapadli do Mijinej svetlej izby. Len miesto, kde stáli dediči, bolo vďaka prítomnosti nahnevaných aluvágov tmavšie. Hlava Spoločenstva to neprehliadla.

„Ak ide o vážnu hádku,“ začal, „nebudem vás rušiť. Ušetríte mi veľa starostí, ak sa rozídete.“

Mija naňho škaredo zagánila: „Už sa na teba preniesla Timeina uštipačnosť?“

„Mali by ste jej zabrániť v tom, aby odišla,“ radil mu Miseag.

„Preto som tu,“ prikývol Arabes. Podišiel k nim, postavil sa medzi nich (zrejme preto, aby sa náhodou opäť nechytali za ruky) a pokračoval: „Nerobím to rád. Vlastne mi je to proti srsti. No mám podmienky.“

Miji takmer spadla sánka. Miseag sa tváril pochybovačne. Neveril, že Henrich ustúpil.

„Budete sa správať slušne a zabudnete na... hlúposti. Slušne, rozumiete?“ zopakoval. „Po druhé – nebudete predo mnou už nič tajiť. Ani ten najmenší detail. Radšej ma informujte aj o tom, kedy sa pôjdete sprchovať. Vždy lepšie, ako keby ste ma opäť oklamali. Ak sa to zopakuje, pocítite, že viem byť nemilosrdný aj voči vám. Neodpustím vám už nijakú chybu. A po tretie – v mojej prítomnosti si odpustite dôvernosti.“ Vrhol na Miseaga zlostný pohľad. „Dopustil si, aby bola moja neter na očiach všetkých čarodejníkov vo veľmi nedôstojnej pozícii. Tak mi láskavo dokáž, že sa viete správať aj zodpovedne a dôstojne. Odteraz budete na očiach novinárov, zvedavcov, Timey a aj mňa. Tak sa podľa toho správajte a presvedčte ma, že nie ste len dve klbká hormónov. Tri podmienky. Súhlasíte?“

„Samozrejme!“ zvolala Mija.

„To nie sú podmienky,“ odvetil Miseag. „To všetko by sme dodržali, aj keby ste nás o to nežiadali.“

„To dúfam. Lebo ak len na chvíľu niečo z toho porušíte, osobne ti zbalím veci a odveziem ťa do Hornej Vsi.“

„Takže tu môže zostať?“ Miji sa do očí nahrnuli slzy. Vrhla sa strýkovi okolo krku. „Ďakujeme!“

„Neďakuj mne, presvedčila nás Tima,“ priznal a usmial sa, keď ho Mija opäť začala nadšene objímať.

„Pokúsim sa byť na ňu milšia, ale ďakovať jej nebudem,“ zasmiala sa a potom sa natešene rozbehla k Miseagovi.

Henrich si odkašľal.

Rýchlo od neho odskočila a previnilo sa pozrela na strýka. „Nijaké dôvernosti. Beriem na vedomie!“

Miseag podal Henrichovi ruku a poďakoval sa. Nemohol to odmietnuť, Mija by mu to tak ľahko neodpustila. A vlastne to ani nechcel odmietnuť. Predstava, že bude tak ďaleko od nej, sa mu zdala neznesiteľná. Veľmi rýchlo a ľahko si zvykol na jej prítomnosť.

Henrich jeho ruku stlačil viac, ako bolo treba. Miseaga až zaboleli prsty, Arabes na to určite použil aj trochu mágie, ale nedalo sa mu to vyčítať. Bude chvíľu trvať, kým si Miseag opäť získa jeho dôveru a úctu.

Na obed zostala aj Adriana a všetkým oznámila, že zajtra večer príde Metoj s Kalimom.

„Povedala som im o Timei, ale nevedia, o čo presne pôjde. Bude lepšie, keď im to vysvetlíte vy. Sama presne neviem, čo očakávate.“

„Fascinujúce,“ čudovala sa Timea. „Ty si teda spojka medzi Metojom a jeho zavrhnutým synom? A to som si myslela, že Metojovi je zle už pri pohľade na teba.“

„Na dnes máme tvojich rečí už dosť,“ zahriakol ju Henrich. „Ak tu chceš s nami žiť, kroť sa.“

„To hovorí ten, čo chcel pred chvíľou z vlastnej netere vytriasť dušu,“ neodpustila si a veselo sa pozrela na syna. Dorian sa uškrnul a ďalej ticho sedel. „Inak, Mija, naozaj brilantný trik s tým odchodom,“ uznala po chvíli.

„To nebol trik, milá pani Perníková,“ opravila ju Mija. „Naozaj som chcela odísť.“

„Och,“ sklamane vzdychla Tima. „Tak potom nie si taká inteligentná, ako som si myslela, ale máš talent.“

Vyškriabem jej oči, zaprisahávala sa Mija.

Chce ťa len vyviesť z miery. Nudí sa, upokojoval ju Miseag. V skutočnosti aj jemu mykalo prstami a Timeine poznámky ho rozčuľovali. No chcel sa Henrichovi zavďačiť a nerobiť zbytočné problémy. Na Perníkovej prítomnosť si postupne zvykne. Bude musieť. Škoda len, že prispôsobovanie nepatrilo medzi jeho prednosti.

Na druhý deň prišli dediči do Velesu ako pár. Prešli ruka v ruke jeho bránou, kričiacich novinárov nechali za svojimi chrbtami a zamierili rovno do učebne zaklínania, kde na nich už čakali priatelia.

Prišli skôr, aby sa s nimi mohli pokojne pozhovárať a vysvetliť im, prečo všetko tajili. Porozprávali im aj o hádke s Henrichom a všetci boli úprimne prekvapení jej záverom. Urazenosť ich rýchlo prešla a napokon sa nad nimi zľutovali, zagratulovali im k vzťahu a žartovali o fotografiách v Čarodejníku, čo Miju ešte stále privádzalo do rozpakov.

„Ideme dolu,“ oznamoval im Pete cez ďalšiu prestávku. „Tak keď sa vrátite z toho svojho miestečka, viete, kde nás nájdete.“

Mija prevrátila oči a uistila ho, že nadlho budú musieť zabudnúť na svoje miestečko.

Petram ich náležite poľutoval a celú cestu dole mlčal. Tento tichý Pete Rabel bol Miseagovi podozrivý. Miseag vedel, že s Pavlom sa nedá doma vydržať a Pete iste trpí aj pre nedostatok úsmevov od pekných blondínok. Zároveň však vedel, že jeho kamarát je dosť silný, aby sa s tým vyrovnal a nepripúšťal si to. Prečo sa potom správa tak čudne?

„Len som premýšľal...“ odvetil Pete, keď mu Miseag tú istú otázku položil nahlas.

Danka sa rozprávala s Natrigou o šatách, ktoré práve šila s mamou, a Bart bol veľmi zaujatý hladkaním Natriginej ruky, takže ich nepočúval.

„Napadlo mi,“ zašepkal Pete tak, že dediči ho sotva počuli, „že všetky tie dievčatá, čo ma chceli... chceli ma zrejme preto, lebo ma nepoznali. Nemyslíte? Lebo len Danka a ty, Mija... vy jediné ma poznáte a...“ kútikom oka sa pozrel na Danku zabratú do iného rozhovoru. „Priznajme si, že ani jedna z vás by o mňa nezakopla.“

„Tak to nie je...“ okamžite ho utešovala Mija.

Miseag jej stlačil ruku.

„No vlastne...“ zaváhala a napokon si vzdychla, „... obe ťa máme rady. Lenže ja som vlastne vždy chcela Miseaga, takže... o mne sa nebavme. A Danka...“

„Čo ona?“ opýtal sa a jeho oči sa zvláštne zaleskli.

„Danka chce chlapca, ktorý bude chcieť iba ju. A to ty nedokážeš,“ jemne mu vysvetlila Mija.

„Aha,“ viac zo seba nedostal.

Nemyslí na to, na čo myslím, pravda? uisťovala sa Mija.

Danka má dosť rozumu, aby mu dala košom, keby sa o niečo pokúsil, usúdil po chvíli rozmýšľania Miseag.

Asi sa mu toto párovanie páči, to je všetko, pobavene dodala.

Miseag si priznal, že tieto problémy ho už unavovali. Veľmi sa tešil na večer a riešenie oveľa jednoduchších vecí, ako sú vzťahy. Omnoho radšej, ako by sa mal znova zapliesť do sporov o láske, by hoci aj celý týždeň bez prestávky plánoval útok na Grigoriasa.

Večer však neprebehol podľa jeho predstáv.

Všetko sa začalo tak, ako sa dohodli pri obede s Adrianou. Aby nevyvolali zbytočnú pozornosť, Miseag letel do Ľubietovej. V Metojovom dome mal otvoriť spojovadlo a spolu so starešinami prejsť do Henrichovho sídla.

Tak veľmi sa zaoberal prípravami, že zabudol, s kým sa to má vlastne stretnúť. Metoj, Mijin starý otec, a Kalim, ktorý sa k nej tiež správal ako k vnučke, ho nevítali s úsmevmi.

Henrich vedel, že Miseaga posiela priamo do levích pazúrov, ale zabudol ho na to upozorniť. Iste nie náhodou.

Starci stáli vedľa seba s prižmúrenými očami a obaja mali ruky preložené na hrudi. „Existujú aj rozumnejšie spôsoby, ako svetu oznámiť, že sa máte radi,“ vyčítal mu Kalim.

„Dovolil si, aby ju verejne ponížili!“ obvinil ho Metoj.

Miseag si pošúchal čelo. Naozaj dúfal, že túto tému uzavrel už s Henrichom. Trvalo mu niekoľko smrteľne dlhých minút, kým starešinov presvedčil, že mu to je ľúto a že vie, čo je to slušnosť, že si Miju váži, že to s ňou myslí vážne, že by jej nikdy zámerne neublížil...

Väčšinou len prikyvoval a trpezlivo znášal ich obvinenia. Nakoniec, zaslúžil si to. Dokonale si vedel predstaviť Henrichov škodoradostný úsmev, ktorý mu hral na perách.

Ako bolo? opýtala sa ho Mija, keď konečne dorazili do Perly.

Už viem, aké to je, škvariť sa v pekle, odsekol a obviňujúco sa pozrel na Hlavu Spoločenstva. Mija ho jemne pohladkala po ruke.

„Dúfam, že ste sa zabavili!“ vítala ich Tima.

Spolu so starešinami prišiel aj Pius Rabel, Peteho otec a budúci starešina Hornej Vsi. Metoja okrem Adriany sprevádzal aj ďalší muž a Miseag uhádol, že ide o oficiálneho veliteľa Zberačov. Počas Miseagovej neprítomnosti prišiel do Perly aj Aslex. Vlasy aj brada mu zase podrástli, takže vyzeral ako lovec mamutov. Ešte stále musel nosiť výstredné okuliare a oblečenie so srdiečkovým vzorom pre prehratú stávku s Henrichovou sekretárkou. Novinkou boli len žiarivo ružové čižmy so zvončekmi, ktoré aj pri najmenšom pohybe štrngotali. Metoj si ho znechutene premeral.

Starešina so synom sa pozdravili chladne a formálne, akoby boli cudzinci. Mali rovnako stisnuté pery, rovnako zvraštené čelo a rovnako tvrdý pohľad. Atmosféra po ich krátkom pozdrave ešte viac ochladla. Hostia sa od začiatku cítili nepríjemne.

Zasadli v jedálni a Timea, ktorá sa ponurou náladou nedala vyviesť z miery, pred nimi s úsmevom rozprestrela jednoduchý plán pevnosti, ktorý cez deň nakreslila.

„Bude treba vyvolať chaos a získať náskok pred ich obranou,“ povedala na úvod. „Problém je, že dovnútra sa dá dostať len vtedy, keď je Zka viditeľná. A keď je viditeľná, jej obyvatelia to okamžite zistia. Je to Martinov neskorší vynález. Celé okolie sa vtedy rozžiari a upozorní ich, že sa deje niečo nezvyčajné. Grigo zrejme bude náš útok očakávať, minimálne bude rátať s takou možnosťou, takže akákoľvek nezvyčajná udalosť vyvolá zbrojenie a prípravu na obranu.“

„Určite sa opevní silnejšími zaklínadlami, ako mal doteraz,“ podotkla Adriana. Miseag pochopil, že hovorí o zaklínadlách z Knihy odpovedí.

„S tým nebude problém. Jeho čary prelomím, na štúdium som mal viac času ako on,“ upokojil ju.

Timea sa naňho podozrievavo pozrela. „Ty budeš hlavný článok v celom reťazci. Myslíš si, že máš v sebe dosť energie, aby si pevnosť udržal viditeľnú, až kým tam ostatní neskončia?“

„Mám, ale ja pôjdem dnu. Nebudem čakať, kým ostatní budú bojovať,“ zamračil sa.

„Budeš musieť. Musia mať prístupné únikové dvere a tie budú otvorené, len keď bude pevnosť viditeľná,“ namietala. „Máte málo vojakov. S tou päťstovkou som súhlasila len preto, že som rátala s tvojou mocou zvonka.“

„Musím byť vnútri,“ oznámil jej pevne.

„Je to nevyhnutné,“ uznala Adriana a s obavami sa pozrela na Henricha.

„Ja budem hľadať väznicu,“ ozvala sa Mija, „a Miseag Griga.“

„Zabiť ho môže aj Henrich!“ rozčúlila sa Tima. „Miseag musí zostať vonku.“

Kalim sa zachmúril. Aslexove čižmy zaštrngali.

Som Nositeľ. Grigo má už teraz v zásobe dobrú dávku zaklínadiel, nemôžete sa proti nemu postaviť bezo mňa. Ak to nezvládnete, prídeme o jedinú šancu získať Knihu, naznačil Miseag Henrichovi.

Timea na ich tvárach zaregistrovala váhanie: „Čo sa deje?“

„Vysvetlite nám, prečo je také dôležité, aby bol vnútri!“ žiadal Pius Rabel.

„To nemôžeme... ale Miseag má pravdu,“ vyhlásila Hlava Spoločenstva. „Potrebujeme ho vnútri, nemôže udržiavať pevnosť viditeľnú. Urobím to ja.“

„To je málo!“ zasyčala Tima. „So všetkou úctou, nie si taký mocný, aby si to zvládol. Prečo ste mi o tých plánoch nepovedali? Čo chcete od Griga? Vidím, že nejde len o pomstu.“

„Do toho sa nestarajte!“ odsekla Mija.

Timea sa postavila pred Henricha: „Uvedomuješ si, čo pre vás riskujem? A nakoniec to bude zbytočné, lebo zase niečo tajíte. Vieš, ako neznášam tajomstvá! Chcem, aby ste mali voči mne aspoň nejakú úctu, keď...“

„Úctu?“ vybuchol Henrich. A zdalo sa, že už-už vypustí všetku potláčanú zlosť. „Akú úctu si zaslúžiš? Si prebehlíčka, čo vždy stála na tej strane, ktorá ponúkala viac. Nemáš priateľov a nijaké hodnoty. Aj vlastného syna si nechala napospas osudu, keď bol ešte dieťa. Nemáš poňatia, čo je to česť.“

Tima zalapala po dychu. Jedáleň stíchla a Miseag veľmi jasne začul jej zrýchlený dych. „Česť je luxus,“ zašepkala, „čo si biedni ľudia nemôžu dovoliť.“

Potom si sadla na svoje miesto a spýtavo sa pozrela na Henricha.

Čo teraz? tá otázka visela vo vzduchu a Miseag si začínal uvedomovať, že existuje jediná odpoveď.

Aslex si preložil nohu cez nohu a jeho čižmy hlasno zaštrngotali.

„No?“ Mija nadvihla obočie. „Niekto to musí povedať.“ Poobzerala sa po zachmúrených tvárach v miestnosti. „Potrebujeme Aldovu pomoc.“

Výraz znechutenia na Henrichovej tvári znamenal rezignáciu. Musia uzavrieť dohodu s Aldom, s vodcom čarodejníckej mafie. Timea bude mať konkurenciu v súboji o najneznesiteľnejšieho hosťa.

7
Zaslúžení

Tí dvaja sú jeden pre druhého trestom.

Rozhovor s Aldom neodkladali. Henrich sa s ním rozhodol okamžite spojiť prostredníctvom magilu. Aldo však na jeho volanie dlho nereagoval. Na tvárach niektorých hostí bolo vidieť sklamanie.

„Musíš ísť za ním osobne,“ povedala Mija. „Inak ťa bude ignorovať.“

Henrich pokrútil hlavou: „Len ma necháva čakať.“

„Aldo nie je hlúpy. Je to starý zvedavec. Ak sa s ním chce rozprávať samotný Arabes a v takúto hodinu, určite musí ísť o niečo dôležité,“ pritakal Aslex.

Mali pravdu. O dobrých päť minút sa pred nimi zjavila Aldova hlava. Okolo krku mal prehodený zlatistý šál a vlasy trocha postrapatené, akoby sa len teraz zobudil. Jeho zelené oči však živo svietili, keď sa pomaly otáčal a prezeral si všetkých účastníkov tajnej porady.

„Nemôžem sa dočkať, kedy mi vysvetlíš, o čo tu ide,“ povedal Henrichovi.

Arabes pri pohľade naňho akoby zaváhal, či ho má naozaj zatiahnuť do ich plánov.

„Ide o obchod,“ odpovedala mu Timea s úsmevom. „A vy ste vraj vynikajúci obchodník.“

Aldo si ju skúmavo premeral: „Kto ste, drahá? Odkiaľ vás poznám?“

„O tom sa porozprávame neskôr,“ zasiahol Henrich. „Potrebujem tvoju pomoc, a skôr ako sa mi zaviažeš prísahou, že nás nezradíš, chcem počuť, čo od nás budeš na revanš žiadať.“

„O-ho-hó,“ zastavil ho Aldo. „Takže ty si myslíš, že ochotne zložím prísahu, a ani mi len nepovieš, o čo ide?“

„A v čom je problém?“ odvrkla Mija. Aldovi ešte stále neodpustila, že sa podieľal na Grigových klamstvách a predstieral, že to on zaútočil v Čiernej more na ňu s Miseagom. A čo bolo ešte horšie, aj s Mijou uzavrel dohodu o spolupráci, ale pokojne ju nechal v rukách krvilačných víl, a nebyť Miseagovej pomoci, nechal by ju tam jednoducho zomrieť. „Vy sa na tej akcii aj tak nezúčastníte. Dostanete svoju odmenu, a ak by sa aj vašim mužom niečo stalo, bude vám to jedno. Na vlastnej koži som sa presvedčila, že vám na nich vôbec nezáleží.“

Venoval jej samoľúby úsmev. „Možno mi nezáleží na ich životoch, ale počet mojich vojakov je pre mňa dôležitý. Nevyšlem ich na istú smrť za pár dukátov, čo mi Arabes ponúkne. Ani si nevieš predstaviť, aké nákladné je dnes vycvičiť schopných bojovníkov...“

Miji neušiel Timein súhlasný úškrn.

„Neponúkam ti dukáty,“ oznámil mu Henrich, „dostaneš listiny. Všetky listiny, po ktorých tak veľmi túžiš.“

Aldo nadvihol obočie.

„Takže ak súhlasíte, príďte sem a dozviete sa podrobnosti,“ netrpezlivo dodal Miseag.

„Do Perly nevkročím,“ vyhlásil Aldo. „Zdá sa, že to bude veľmi dôležitá záležitosť, keď si ochotný vzdať sa listín... ale na stretnutie musíš zvoliť iné miesto. Dobrovoľne na tvoje územie nevstúpim, nedôverujem vám. Som človek, ktorému záleží na bezpečnosti...“

Henrich chcel už-už namietnuť.

„Pôjdeme do Ľubietovej a tam sa porozprávame,“ predbehol ho Metoj.

„Nezmysel,“ protestoval Henrich.

Metoj jeho námietku neprijal. „Nebudeme zbytočne plytvať časom. O hodinu sa stretneme v mojom dome.“

„Ja sa z Perly nepohnem!“ vyhlásila Tima. „Je to najbezpečnejšie miesto v Spoločenstve.“

„Ale pohneš a veľmi ochotne,“ oznámila jej Adria. „Bez toho sa nebude konať nijaká porada a tvoja pomoc bude bezcenná. Henrich už nebude mať dôvod starať sa o tvoje bezpečie a ty sa skôr či neskôr objavíš na ulici. Nemáš na výber.“

Tima na ňu nepríjemne zazrela.

„Nezdržiavajte,“ otrávene ju žiadala Mija.

„Metojov dom je dosť bezpečný. Je to dom starešinu a budete obklopená mocnými čarodejníkmi. Nemáte sa čoho obávať,“ prihovoril sa Time Kalim a jeho bucľaté líca sa nadvihli do mierneho úsmevu.

Tima rozhodila rukami: „Dobre, ako myslíte!“

Metoj sa otočil k načúvajúcej hlave v magile: „O hodinu.“

„Nesmierne si vážim vaše pozvanie, starešina,“ usmial sa Aldo a v jeho tóne sa nedala prehliadnuť irónia. „Ešte nikdy som nemal príležitosť poďakovať sa vám. Ste človek, ktorý najviac ovplyvnil môj život. Keby ma vďaka vám nevyhodili z Úradu, dnes by som možno musel poslúchať vášho nepodareného syna. A vidíte, teraz musíte vy poslúchať mňa. Nádherné...“

Metoj zaťal čeľusť. Henrich zatvoril magil a Aldov samoľúby úškrn zmizol.

Timea sa naňho lišiacky pozrela a od srdca sa zasmiala.

Prečo sa usmievaš? opýtal sa Miseag Mije, keď sa premiestnili do jedálne v Metojovom dome a čakali na Aldov príchod.

Len som si spomenula na to, ako som sem prišla prvý raz, vysvetlila mu. Keď som uvidela túto izbu, pomyslela som si, že Metoj so svojou otravnou povahou ju nemohol nikdy zaplniť. Naozaj je všetko možné.

Napríklad získať Knihu odpovedí, nájsť plány Magradu a vyhrať vojnu? nadhodil Miseag.

Neurčito pokrčila plecami.

Adriana zatiaľ ostatným ponúkala kávu alebo čaj, ale všetci okrem Timey ju odmietli. Henrich im v skratke vysvetlil, aké listiny Aldovi odovzdá. Mijina mama ho prinútila, aby sa zaviazal, že všetko bohatstvo, čo nadobudne, prejde do jej vlastníctva. Tie listiny krátko pred smrťou zverila bratovi a Henrich ich proti Aldovi využíval ako poistku. Mija bola jedinou Melániinou dedičkou, čo vlastne znamenalo, že všetok majetok pána čarodejníckeho podsvetia bol v skutočnosti jej.

„Aspoň už viem, po kom Mija zdedila ten talent,“ usmiala sa Timea. „Melánia mala brilantnú myseľ. Zvláštne, že som si s ňou nikdy nerozumela.“

„A s kým si rozumiete?“ neodpustila si Mija.

V jedálni zavládlo napätie, zrazu si nemali čo povedať. Henrich sa snažil vyhnúť Metojovmu pohľadu, preto sa o situácii v klane radšej rozprával s Kalimom a Piom. Tima popíjala kávu a všetkých sledovala. Adria sa o čomsi ticho zhovárala so starešinom a druhým mužom z Ľubietovej.

Mija ich pozorovala a čakala na príležitosť prihovoriť sa starému otcovi. Neušlo jej, ako hľadí na Adrianu. V jeho očiach bola úcta a Mija si veľmi priala, aby si túto ohromnú zmenu všimol aj Henrich.

Miseag? oslovila Miseaga, kým čakala na Metojovu pozornosť.

Áno?

Ak ťa o niečo poprosím, o niečo naozaj veľmi dôležité... urobíš to pre mňa? Aj keď ti to asi bude proti srsti...

Čakal som, kedy s tým vyrukuješ, ľahostajne ju prerušil.

Nebudem mať čas hľadať tie kamene, ale ty možno áno. Prosím ťa o to! Veľmi ťa prosím, získaj ich. Je to predposledný aluvág...

Ak by som to neurobil, nerozprávala by si sa so mnou celé mesiace, nespokojne povedal. No ešte vždy platí, že Knihy sa ani nedotkneš. Zničiť ju môžem len ja. A ja to neurobím, ani keby si ma o to prosila. S tým rátaj, lebo na tom sa nič nezmenilo a nikdy sa nezmení.

Toto bol prvý rozhovor na tému Knihy odpovedí, odkedy tvorili pár. Mija tajne dúfala, že Miseaga už trocha obmäkčila, že možno kvôli nej bude ochotný zmeniť svoj postoj... Veľmi sa mýlila.

Smutne sa pozrela na starešinu v nádeji, že sa jej konečne bude venovať.

Metoj si všimol jej snahu a uľahčil jej to, keď sa na ňu spýtavo pozrel.

„Chcem sa vás na niečo opýtať...“ odhodlane začala.

„Počúvam.“

Miestnosť stíchla a pohľady sa upreli na starešinu a jeho vnučku.

„Určite viete, čo chcem vedieť,“ povedala. „Čo urobil môj otec, že ste z neho urobili vyvrheľa? Viem, že tým už nič nezmením, ale stále to chcem vedieť. Aj keď sa už nebude môcť brániť...“

Tima položila šálku na stôl a na chvíľu zatvorila oči. Ivana vylúčili pred mnohými rokmi a nik vrátane neho netušil, čoho sa dopustil. Prišiel o moc, členstvo v klane aj o rodinu, lebo Timein otec sa ho zriekol. Jedine Metoj sa pamätal na tie udalosti a skrýval pred všetkými dôvody svojho rozhodnutia.

„Poviem ti to,“ odvetil Metoj, „ale až keď sa vrátime z pevnosti Zka. Dovtedy musíš vydržať.“

„Prečo?“

„Nechcem, aby ťa niečo rozptyľovalo. Dovtedy sa musíš plne koncentrovať na svoju úlohu.“

Mija sa pozrela na Timu. Chcela vedieť, či ona náhodou netuší, čo sa vtedy udialo. No Timea nebadane pokrútila hlavou.

„Metoj môjho brata zbožňoval až do toho hrozného dňa,“ povedala. „Aj ja by som chcela počuť vysvetlenie.“

„Poviem to len svojej vnučke,“ vyhlásil starešina.

„Sľubujete?“ uisťovala sa Mija.

„Áno.“

Mija mu podala ruku. „Tak teda dobre. Počkám.“

Metoj stisol jej ruku a spokojne prikývol. V tej chvíli sa Miji pred očami zahmlilo a zakrútila sa jej hlava. Uvidela temnú miestnosť a v ušiach sa jej rozľahol nárek. Počula aj trhaný dych, ktorý sa jej ozýval v ušiach ako drsné škrípanie. Oči sa jej rozšírili od úľaku. Metoj si nič nevšimol, lebo vzápätí sa ozvalo zvonenie a on vstal, aby privítal aj posledného člena porady. Pustil Mijinu ruku a obraz, ktorý sa posúval nižšie a odhaľoval akúsi tmavú postavu, sa zrazu vytratil.

Deje sa niečo? opýtal sa Miseag, keď počul jej rozrušený dych.

Pokrútila hlavou, ale nebola schopná vydať zo seba ani hláska. Ten okamih... tá krátka chvíľa vízie bola nepochybne predtuchou. Pridobre poznala ten pocit. No čo to vlastne videla? Pred čím ju chceli duchovia varovať?

Aldo si Metoja takmer nevšimol. Obišiel ho, akoby bol len obyčajný sluha a vykračoval si s paličkou po jeho chodbe. Za ním šli štyria ozrutní mĺkvi strážcovia. Obzeral si všetky obrazy a detaily starešinovej vily a zastal, až keď vošiel do jedálne, aby si dôkladne prezrel ostatných účastníkov.

„Aslex, teším sa, že si si konečne našiel svoj štýl,“ podpichol Aslexa, keď jeho topánky opäť zaštrngotali.

„Ďakujem,“ usmial sa Filt. Podobné posmešky ho už nemohli vyviesť z rovnováhy.

Aldo sa potom uškrnul na dedičov: „Netušil som, že ste takí fotogenickí. Mija, biješ ho po zadku pravidelne, alebo to bola len improvizácia pred objektívmi fotoaparátov?“

Mijine líca okamžite zaliala červeň. Ešte aj Timeine vlasy mali slabší odtieň ako jej tvár.

„Odpusťte si to,“ zastal sa jej Miseag. „Nemáme čas na vaše výstupy. “

„Aldo, ak máš ešte stále záujem o listiny, sadni si“ prikázal mu Henrich.

Aldo sa nedal vyviesť z miery. „Všetkých tu poznám okrem vás, ruža,“ ukázal na Timu, „a tamtoho chlapca, ktorý sa na vás podobá.“

„Povedzte, Aladár,“ usmiala sa Timea, „použila Mel nejaké špeciálne prostriedky na to, aby ste tie listiny podpísali, alebo ste boli taký zúfalo naivný a zamilovaný?“

„Sadni si,“ zopakoval Henrich.

Aldo naňho nepríjemne zazrel. „Aký si zrazu zhovorčivý! A keď nás Najvyšší pätnásť rokov presviedčali o tom, že Marioto je vrah, ani si nemukol.“

„Naprávam chyby,“ odsekol.

„Sadnete si, alebo si chcete ešte do niekoho rypnúť?“ opýtala sa Tima.

„Chcem, ale až keď zistím, kto ste,“ uistil ju a konečne si sadol na voľnú stoličku po Henrichovej pravici.

Tí dvaja sú jeden pre druhého trestom, pobavene usúdila Mija.

Aldo a jeho muži sa najprv zaviazali Lamottovej prísahou tretieho stupňa, že ich nezradia. Miji napadlo, že to isté zrejme musela urobiť aj Timea, keď sa s ňou chcel Henrich ešte pred Velesom súkromne porozprávať. Prečo to musela urobiť tajne? Prinútil ju Henrich skrývať ešte niečo, o čom Mija a Miseag nemali vedieť?

Porada sa pretiahla až do rána. Spomaľovalo ju otravné prekáranie Alda a Timey. On svoje nepríjemné poznámky adresoval prevažne Time a ona mu ich s úsmevom vracala.

Dorian sa ozval až na konci stretnutia: „Mama, uvedomuješ si, že počujem, ako ti pri tom chlapovi bije srdce?“

„Taktnosti si syna asi ešte nestihla naučiť, čo?“ zasmial sa Aldo so samoľúbym výrazom.

„Radšej buďte ticho, počujem, ako hlasno dýchate, keď sa s ňou rozprávate,“ umlčal ho Dorian.

Timea a Aldo sa na seba pobavene pozreli a naraz sa rozosmiali.

Zaslúžili by si jeden druhého, skonštatoval Miseag a Mija sa neubránila úsmevu.

Slnko práve vyšlo spoza horizontu a svojou zlatistou žiarou zaplavovalo celé okolie. Morské vlny narážali na neďaleké útesy a prerušovali to pochmúrne ticho.

Miseag sedel na chladnom piesku, ktorý sa ešte nestihol zohriať. V jednej ruke držal svoj meč, druhú mal položenú na jeho ostrí a čosi si mrmlal popod nos. Takto ho našla Mija po prebdenej noci, keď sa ho rozhodla vyhľadať a porozprávať sa s ním.

„Čo to robíš?“ spýtala sa.

„Vkladám si do rukáva esá.“

Tá záhadná odpoveď jej musela stačiť. Mija vedela, že ak by jej Miseag chcel prezradiť viac, urobil by to. Prisadla si k nemu, oprela sa o jeho plece a hľadela na nepokojné more.

To ticho sa jej nepáčilo. Cítila, že je predzvesťou čohosi zlého, preto sa ho rozhodla prerušiť: „Nebojíš sa?“

Miseag najprv dokončil ďalšie zaklínadlo a potom odvetil: „Bol by som blázon alebo hlupák, keby som sa nebál.“

„No skrývaš to. A aj ja sa snažím, ale... o pár dní tam pôjdeme a mne je pri tej predstave zle. Chcela som byť rytierkou, ale tou sa asi nikdy nestanem.“

„To o rytierovi a bzduche je rozprávka pre deti. Nie si ani jedno, ani druhé, si normálny človek.“ Zmenšil meč na prútik a vážne sa pozrel do jej ustarostenej tváre. „Nie si ani zbabelá, ani hrdinka.“

„To nie je ani kompliment, ani kritika.“

„Konštatovanie. Skôr ako si prišla do Ľubietovej, mala si niekedy príležitosť zažiť nejaké dobrodružstvo?“

„Áno, ale nikdy som sa doň nehrnula.“

„Lebo si bola dcérou profesora a s ostatnými si si nerozumela tak, aby ste niečo spolu podnikali. Nie preto, že by si nevedela prekonať svoj strach. Keď si sa zrazu prvýkrát objavila v nejakom nebezpečenstve, zažila si celkom nový pocit – strach o život. Je prirodzené, že si potrebovala čas, aby si sa s tým vyrovnala. Teraz ani Metoj, ani Henrich netušia, ako veľmi sa bojíš. Skrývaš to tak, ako to odjakživa robím ja. Je dosť možné, že sa bojíme rovnako.“

Pritúlila sa k nemu ako mačiatko, ktoré hľadá útočisko. „Bojím sa aj o teba...“

Zvraštil čelo: „Aj ja o teba.“

Vtisol jej do vlasov bozk a chvíľu sa v tichosti objímali.

8
Priateľstvo (Adriana)

„Starešina o tom rozhodol.“

„Máš krásne vlasy!“ Adriana by si nikdy nebola pomyslela, že práve táto veta zmení jej život. Keď k nej vtedy modrooké dievčatko načiahlo ruku, odtiahla sa a nervózne sa naň pozrela.

Mel, ako dievčatko všetci volali, sa tým nedala vyviesť z miery a veselo sa usmiala. „Sú oveľa krajšie ako moje.“

Adria si prešla prstami po svojich havraních vlasoch a premýšľala, čo je na nich také výnimočné, že fascinujú starešinovu dcéru.

„Chcela by som mať vlasy ako ty. Tie moje sú také bledé,“ švitorila a opäť natiahla ruku k Adriane. Tá sa tentoraz neodtiahla a dovolila Mel pohladkať konce jej dlhých strapatých vlasov. Pritom zachytila namosúrený pohľad Timey Vilhanovej, o rok staršej dievčiny, ktorá sa s Mel kamarátila už od kolísky. Stála medzi mladými študentmi, kam Adria nemohla patriť. Ich rodiny boli vážené, bohaté a navzájom spríbuznené zložitými vzťahmi, ktoré sa formovali v každom väčšom klane. Tieto rodiny predstavovali smotánku, najvýznamnejšie ozdoby klanu.

„Mračí sa, pravda?“ zachichotala sa Mel a ďalej sa hrala s jej vlasmi.

„Kto?“

„Slečna Vilhanová,“ povedala teatrálne, akoby uvádzala jej meno na plese.

Adriana sa ešte raz po očku pozrela na Timeu, potom len nemo prikývla.

„Myslí si, že mi môže diktovať, čo mám robiť,“ mrmlala Mel. Adria mala pocit, že si to hovorí skôr sama pre seba. Rozhostilo sa medzi nimi ticho a možno by trvalo až do ohlásenia ďalšej vyučovacej hodiny, keby Timea a jej dve kamarátky neprešli okolo nich. Zámerne im nevenovali nijakú pozornosť a odpochodovali do svojej učebne.

„Nemáš niekedy chuť odtiaľto odísť?“ opýtala sa potom Mel.

Adriana – priveľmi nervózna, aby chápala, čo sa deje – bez váhania a úprimne odvetila: „Stále.“ Myslela pri tom na to, s akou nevôľou významní členovia klanu prijímajú jej rodinu. Veď Kalenčákovci majú vo svojom rodokmeni už troch odpadlíkov a dvoch mužov, čo opustili klan, aby sa mohli oženiť v čarodejníckych mestách. Navyše už celé roky ich trápil nedostatok peňazí. To však boli problémy, ktoré by starešinova dcéra nepochopila.

Melánia sa srdečne usmiala. Vo svojej detskej naivite bola presvedčená, že toto krásne čiernovlasé dievča ju dokáže pochopiť, že v nej možno nájde spriaznenú dušu, o akej snívala.

„Henrich toto, Henrich tamto...“ sťažovala sa Mel. „Akoby som ani neexistovala. Všetci sa zaujímali len oňho, lebo on je náš budúci starešina. A pritom tam len stál a čakal, kedy ocko konečne prestane rozprávať. Vôbec si tú pozornosť neužíval. Zato ja...“ začervenala sa. „Chvíľku pozornosti som si vynútila, keď som rozbila mamkinu čínsku vázu. Ocko ma poslal do izby a určite sa o mne aspoň chvíľu rozprávali.“

„A to si urobila naschvál?“ zhrozene sa spýtala Adria.

Mel mykla plecom.

„To od teba nebolo pekné,“ skonštatovala Adriana. Z jej hlasu však nebolo cítiť výčitku. Hoci si nemohla dovoliť toľko márnomyseľnosti ako jej kamarátka, nikdy by sa neodvážila poučovať dievča, ktoré žilo v takom odlišnom a nepoznanom svete. Považovala to jednoducho za súčasť odlišnej kultúry.

„Máš pravdu,“ uznala Mel. „No aspoň sa o mne chvíľku rozprávali.“

Adrianu síce tešil záujem starešinovej dcéry, páčilo sa jej, že do nej vkladá toľko dôvery, no spočiatku jej toto zvláštne priateľstvo neprinášalo veľa radostí. Dievčatá, medzi ktoré Mel vždy patrila, Adrianu nenávideli a pri každej príležitosti jej dali pocítiť, že medzi ne nepatrí.

„Chudera,“ prezývali ju. Nemohli dopustiť, aby sa do ich elitnej skupiny pridala taká vydedenkyňa. A naopak, dievčatá s rovnakým pôvodom Adriane závideli jej novú kamarátku. Mali pocit, že nemôže patriť do oboch skupín – medzi elitné aj medzi obyčajné dievčatá. A tak Adriana nepatrila nikam. Bola jednoducho len Melániina kamarátka.

No Mel potrebovala mať okolo seba veľa obdivovateľov, veľa priateľov, túžila po pozornosti, ktorú jej doma nevenovali. Adrianino priateľstvo jej nestačilo a Adria bola priveľmi utiahnutá, aby jej to vyčítala. Zlom nastal v deň, keď pred vyučovaním Timea s posmešným úsmevom povedala:

„Takže slečinke Kalenčákovej sa páči náš Henrich, čo?“

Adria v tej chvíli zbledla. Henrich začul svoje meno a spozornel. Stalo sa to na lúke pred Časovým poľom, preto Timeine slová počuli takmer všetci ich spolužiaci a spolužiačky.

„Timea!“ zvolala na ňu v panike Mel.

„Myslíš, že si ho získaš, lebo sa priatelíš s jeho sestrou?“ vysmievala sa jej Timea. Bolo všeobecne známe, že Metoj je zväzku Timey a Henricha naklonený. Preto nikto Timei nevyčítal jej scénku.

Adriana vstala zo zeme. Od Mel sa naučila jednu vec – nikdy sa nesmie vzdať.

„Henrich,“ volala Timea. „Poď sem a povedz nám, či má u teba táto chudera šancu.“

„Nechaj ju,“ vyhŕkla Mel celá červená od zlosti.

Budúci starešina iba pokrútil hlavou a ďalej sa venoval svojim kamarátom.

Timea ju provokačne pohladkala po líci. „Vidíš? Nestojíš mu ani za pohľad... Chuderka!“

Adriana jej odtisla ruku a výhražne sa na ňu pozrela.

„Nebodaj sa hneváš? Veď som ti len otvorila oči!“

„Daj mi pokoj,“ precedila pomedzi zuby a pokúsila sa prejsť okolo nej. Timea jej zablokovala cestu.

„Varujem ťa...“ zastrájala sa Adria.

„Tima, daj jej pokoj!“ zastala sa jej aj Mel.

Teraz sa už všetka pozornosť sústredila na rozhnevané dievčatá.

Aj Henrich bol nútený zasiahnuť: „No tak, Timea. Prestaň.“

Timei sa však zapáčila tá zlosť, ktorá sa zračila v Adrianinej tvári. Ešte nikdy sa jej nepodarilo takto ju vyprovokovať, preto bola zvedavá, kam až zájde. Cítila sa neohrozená vo svojej pozícii Henrichovej favoritky, obklopená priateľmi a mocou svojej rodiny.

Nečakala, že Adriana ju jediným chmatom surovo potiahne za vlasy. Timea vykríkla od bolesti. Okolie Časového poľa celkom stíchlo. Adriana ju potom stiahla na zem a prešla okolo nej s víťazoslávnym pohľadom.

Nazúrená Timea sa za ňou chcela rozbehnúť, ale Henrich ju pohotovo chytil tak, že sa nemohla ani pohnúť. Nepomohli jej ani zúrivé výkriky.

Adriana bez obzretia pokračovala v ceste do lesa. Nevedela, kam ide, len nechcela byť v blízkosti všetkých tých ľudí. Nakoniec si sadla na kameň a uvoľnila svoje emócie. Celá sa triasla a z očí jej vytekali slzy poníženia.

„Prepáč mi to...“ ozval sa Melin hlas za jej chrbtom.

Adria si rýchlo utrela slzy.

„Vôbec som ti to nemala hovoriť. Nemala si to zo mňa vyťahovať,“ hundrala. So svojím obdivom k Henrichovi sa nechcela nikomu priznať, ale Mel na ňu tak dlho naliehala, že sa jej napokon zdôverila. Taká chyba!

„Nechcela som jej to povedať...“

„Je to moja najväčšia nepriateľka! Neznáša ma, lebo sa s tebou kamarátim. A teraz ma neznáša, lebo sa mi páči jej budúci manžel. Ako si jej to mohla povedať?“

„Neviem... keď ja rozprávam... veď vieš,“ jachtala. „Stále rozprávam a niekedy si neuvedomím, že poviem niečo, čo by som nemala. Alebo si to uvedomím až neskoro.“

Adria pokrútila hlavou: „Takéto veci by si nemala hovoriť... ani nevieš, aké to pre mňa bolo!“

„Viem,“ vzlykla Mel a prisadla si k nej. „Timea sa na teba pýtala a ja som... jednoducho som chcela, aby ťa spoznala a aby ste boli kamarátky. Bola to moja chyba. Nečudujem sa, že ma ocko nemá rád. Každému, koho si obľúbim, nejako ublížim.“

Adriana veľmi dobre poznala túto pesničku. Nech už sa rozprávali o akejkoľvek vážnej téme, vždy sa to zvrtlo na jej trápenie s Metojom. „Ja a Timea nikdy nebudeme kamarátky,“ oznámila Melánii. „A ani s tebou som sa nemala spriateliť.“

A odišla do Časového poľa. Starešinova dcéra zostala nehybne stáť pod korunami stromov.

Adria si myslela, že tým sa ich priateľstvo skončilo a pocítila úľavu. Melániu však dobre neodhadla. Už na druhý deň sa starešinova dcéra pohádala s Timeou a ukončila ich priateľstvo. Adriana pri tej hádke nebola, ale neskôr sa dozvedela, že Mel nikoho nešetrila a Time porozprávala aj to, ako sa Henrich vysmieva z jej krivého nosa a plochých nôh.

„Povedala som jej, že si stokrát lepší človek ako ona,“ uzavrela stručne Mel a objala Adriu.

Tie udalosti upevnili ich kamarátstvo. Adrianu priveľmi dojalo Melino gesto, nemohla ju od seba znovu odohnať.

Navyše, Timea už nemala dôvod chodievať do starešinovho domu, nebola Henrichovi tak často na očiach ako predtým, a tak nemohla zabrániť katastrofe, ktorá ju čakala o pár rokov neskôr.

Henrich Arabes sa vtedy prvý raz vzbúril proti otcovi a oznámil mu, že si Timeu nevezme za ženu. Začal cestovať do Polisu, stretával sa s Mariotom Mursom a inými talentmi Spoločenstva... užíval si život študenta a atraktívneho mladíka bez záväzkov.

V tom čase už Adriana riešila iné problémy a myšlienkami na Henricha Arabesa sa prestala zaoberať. Mel sa dozvedela o veštbe, ktorá jej sľubovala tragickú lásku k Mariotovi Mursovi. Prenasledovala ho vo dne v noci, snažila sa ho presvedčiť o svojej láske a jej osudovosti. Adriana ju krotila, presviedčala, že nemôže mať všetko hneď. Ona si málokedy mohla splniť túžby, bola zmierená s tým, že niektoré veci nikdy nedosiahne. Mel bola, naopak, presvedčená, že môže mať všetko, ak o to bude bojovať.

Napokon Metoj zasiahol a poslal Mel do internátnej školy v Polise. Anna sa zľutovala nad svojou dcérou a presvedčila Metoja, aby vyhovel Meliným prosbám. Jej dcéra totiž nechcela odísť sama.

„A to len tak?“ spýtal sa Adrianin otec. Ešte nikdy nemal vo svojom dome významnejšiu návštevu. Dokonca ani Mel k nim nemohla prísť, lebo sa hanbil za to, ako žili. A zrazu uprostred septembrovej noci na dvere ich domu zaklopal starešina Metoj a povedal im, že ich dcéra bude študovať na prestížnej škole v Polise.

„Bude sa musieť veľa učiť.“

„Adrianka je šikovná, to nie je problém,“ zamiešala sa do rozhovoru Adrianina mama.

Ich dcéra stála za dverami v tenkom pyžame a striaslo ju. Neexistovalo nič, čo by jej rodičia Metojovi odopreli. Bol to ich starešina. Keby od nich chcel, aby sa mu poklonili, urobili by to. A teda keď chcel, aby ich dcéra odišla, bez váhaniu ju tam poslali.

Nikto sa nepýtal na jej názor.

„Nechcem tam ísť!“ protestovala, keď starešina odišiel. „Budú tam samí snobi! Čo budem medzi nimi robiť?“

„Starešina sľúbil, že ťa finančne podporí, vybavia ti štipendium...“

„Nejde o to!“ vykríkla a bežala do svojej malej izby. Zabuchla dvere a rozplakala sa. Na druhom konci dediny plakala jej kamarátka. Jej skrinky boli na rozdiel od Adrianiných plné, jej izba bola veľká a vyzdobená, zaprataná knihami a hračkami. A napriek tomu rovnako srdcervúco plakala a mala rovnaký pocit, že svet je k nej nespravodlivý.

„Prečo nemôžem o sebe rozhodovať sama?“ opýtala sa Adriana ráno mamy, keď jej prišla pomôcť s balením.

„Na to si ešte primladá...“

„Chceš, aby som tam šla?“

„Nie..., ale musíš. Starešina o tom rozhodol.“

Adrianu zalial príval zlosti. Starešina o tom rozhodol. Tie slová si opakovala v mysli ešte veľakrát. Zasiali do nej nenávisť k Metojovi, k mužovi, ktorého všetci obdivovali. Ona však vedela, ako sa správa k svojim deťom, a vedela, že práve jeho panovačnosť ju prinútila opustiť Ľubietovú.

A vtedy, v to smutné ráno, si sľúbila, že nebude ako jej rodičia. Sľúbila si, že bude bojovať za slobodu, ktorá jej umožní rozhodovať sa podľa seba a nepodriaďovať sa ani starešinovi.

„Keď vyjdem z tejto školy, nikto mi už nebude rozkazovať,“ povedala svojej kamarátke, keď vstupovali do Belbohovej internátnej školy.

Život v internáte ani pre jednu dievčinu nebol jednoduchý. Melánia trpela pre odlúčenie od rodiny a Mariota, Adrianine obavy sa naplnili už v prvý deň v škole. Ich spolužiakom neušlo, že obe dievčatá sú z klanu, no Mel bola vkusne oblečená, poznala spoločenské zvyky a v jej gestách bola istá nadradenosť, akú možno získať iba výchovou v elitnom prostredí. Adrianine šaty a jej utiahnutosť ju prezradili a veľmi skoro sa rozchýrilo, ako sa dostala do školy a z akých pomerov pochádza.

Neprijali ju medzi seba a Mel vo svojej trucovitosti zase nechcela byť prijatá do ich spoločnosti. Prvý rok pretiekol rýchlo ako voda a ony so svojimi spolužiakmi sotva prehodili slovo.

Mali tak čas venovať sa svojim záujmom – škole a plánom do budúcnosti.

Adriana túžila po slobode, Mel po Mariotovi. S dospievaním však prišli iné záujmy a dievčatá veľmi ľahko zabudli na svoje staré túžby. Prekryli ich nové skúsenosti a dávne sny zostali nadlho skryté kdesi hlboko v ich srdciach.

„Čiernovlasá a blonďavá kráska z Ľubietovej,“ predstavovali ich. Adriana si našla chlapca ako prvá. Dala si záležať, aby nelovila v nebezpečných vodách – každý jej priateľ pochádzal z nižších či zo stredných pomerov. Ak o ňu prejavil záujem budúci starešina či vnuk jedného z Najvyšších, odmietla ich. Nechcela sa dostať do prostredia, v ktorom by ju za jej pôvod opäť ponižovali. Otec by jej v tom nakoniec aj tak zabránil.

Mel bola vyberavá, vyhľadávala len zaujímavé a prestížne známosti. Čím významnejší bol jej nápadník, tým viac ho naťahovala.

„Keby Metoj vedel, čo tu stváraš...“ smial sa Henrich na jednej zo svojich návštev. Svoju sestru navštevoval často, lebo aj on býval v Polise. Adriana sa v ich prítomnosti nezdržiavala, ešte stále mala v čerstvej pamäti Timein výstup spred rokov a v Henrichovej blízkosti sa necítila dobre.

„Jemu je jedno, čo tu stváram,“ prudko odvetila jeho sestra.

Henrich mal dosť rozumu, aby to nekomentoval. Zmenil tému a rozprával jej o svojom poslednom zberačskom kúsku, ktorý podnikol s Mariotom. Vedel, že táto téma Mel vždy nadchne. Odkedy sa stal Zberačom, o ničom inom sa s ním nechcela rozprávať. Len ho občas požiadala, aby nespomínal Mariotovo meno. Už len pri zmienke o ňom jej do tváre stúpala červeň.

Adriana si nebola istá, či od hanby, alebo od zlosti. Vedela totiž, že Melánia už dávno oľutovala svoje správanie a nenávidí Mariota za to, že ju nezastavil včas, že sa jej iba smial.

Mali sedemnásť rokov, keď sa Mel rozhodla, že si získa Aladára Ortegu – vychádzajúcu hviezdu Spoločenstva, o ktorom jej rozprával aj Henrich. Už vtedy si zaumienila, že zničí Mariota spoločensky aj v rámci jeho zberačskej kariéry. Adriane sa s tým priznala až potom, keď sa jej podarilo presvedčiť Alda, aby ich zasvätil do tajomstiev zberačského remesla.

Popritom sa zúčastňovala na mnohých spoločenských akciách, kde stretla aj Mariota. Svoju nenávisť voči nemu dávala najavo pri každej príležitosti, a tak sa ich vzťah stal ostro sledovaným.

Henrich bol zo správania svojej sestry zúfalý, preto hľadal pomoc aj u Adriany. Bol to vlastne ich prvý súkromný rozhovor po dlhom čase.

„Nedohováraj jej, nepomôže to,“ povedala mu. „Je to otázka cti.“

„Vieš si predstaviť, aké ťažké je tajiť to pred Metojom? Keby o tom všetkom vedel, zodral by ju z kože.“

„Kedysi vyvádzala hlúposti pre lásku k Mariotovi, o šesť rokov neskôr robí to isté len pre nenávisť k nemu,“ konštatovala Adriana. „No vtedy bola dieťa, teraz je to iné. Teraz ju už nezastavíš.“

„A čo ten Aldo? Je to vážne?“

Adriana neurčito pokrčila plecami.

„Ak sa Metoj dozvie, že sa s ním stýka...“

„Metoj, Metoj...“ otrávene opakovala Adria. „Prečo sa ho tak bojíte? Ste jeho deti, nie poddaní. A čo ak sa to dozvie? Bude to aspoň jedna z mála emócií, ktoré Melánii venuje, a pre zmenu sa prestane aspoň na okamih zaujímať o teba.“

Henrich sa vševedúco usmial, ako sa usmieva otec na svoju dcéru, keď sa pustí do fantazírovania. „V Ľubietovej by si sa o ňom neodvážila takto hovoriť, pravda?“

„Prečo? Čo by mi urobil? Vyhnal by ma z klanu? Veď to už urobil, keď som musela odísť bez toho, aby vôbec niekoho zaujímal môj názor! Metoj už nemá tú moc, aby mi ublížil. Nebojím sa ho, lebo tu som zažila aj omnoho horšie veci, väčšie poníženie, aké by mi mohol pripraviť on. A prežila som.“

Henrich sa pri pohľade do jej ohnivých očí zháčil. „Veľmi si nezapadla, však?“

Trpko sa zasmiala: „To sa ma pýtaš teraz? Prešlo toľko rokov, odkedy som tu. Toľkokrát si bol u nás na návšteve a až teraz ti došlo, že študovať tu pre mňa nebola nijaká česť? Že to bolo peklo?“

„Nevyskakuj na mňa,“ zahriakol ju.

„Predstav si, že hodíš sivú, tichú myšku do klietky s levmi. Musela som sa naučiť rozprávať a povedať to, čo si myslím... inak by ma zožrali.“

„Asi by som mal ísť...“

„Asi áno.“

Nebol to ich posledný rozhovor. Adriana si pomyslela, že asi všetci Ľubietovci majú vo zvyku vyhľadávať to, čomu by sa iní rozumne vyhli. Henrich ju opäť požiadal o súkromnú schôdzku, aby sa porozprávali o Melánii. Adriana súhlasila. A súhlasila aj tretí, štvrtý raz... a hoci si uvedomovala, že Melánia už v ich rozhovoroch nezohráva tú najdôležitejšiu úlohu, nepriznala si to. Nepriznala si, že sa medzi nimi vytvára puto...

Ako je možné, že mu neviem odolať? pýtala sa samej seba. Každý nedeľný večer strávili spolu – tajne, aby o tom Mel nevedela. A čoraz viac sa naň tešili.

„Čo by si povedala na ples v Dome oblačných víl?“ nadhodil raz.

„Nerozumiem...“

„Nešla by si tam so mnou?“

„Nie... asi nie... určite nie.“

„Prečo?“

„Lebo je to verejné...“

„Plesy také bývajú.“

Zavládlo medzi nimi napäté ticho. Hľadela do jeho krásnych modrých očí a snažila sa upokojiť svoje divo bijúce srdce. „Pôjdem. Bude lepšie, keď sa už nebudeme stretávať...“

Ani si nepamätala, ako odišla. Henrichova tvár prezrádzala zmätok a neskôr sklamanie.

Nestretli sa celé tri mesiace.

Medzitým sa plne venovala výcviku na Zberačku. Aldo bol dobrý učiteľ, Mel horlivá študentka a Adriana v tom zase videla nádej na svetlejšiu budúcnosť. Veď ako Zberačka Spoločenstva by mohla získať vytúženú slobodu a samostatnosť.

Mel sa jej zdôverila s plánom narušiť Henrichovi a Mariotovi ich zberačské akcie a pretromfnúť ich. A hoci sa to Adriane spočiatku nepozdávalo, súhlasila. Ak by tak neurobila, Melánia by sa do nebezpečenstiev pustila sama. Navyše sa jej páčila predstava, že Mariotovi prejde cez rozum a zároveň bude aspoň čiastočne nablízku Henrichovi.

Skôr ako sa pustili do prvej akcie, zasiahol Metoj a Aladárovi dal na výber – buď opustí Melániu, alebo príde o prácu. Aldo sa rozhodol pre Mel a o týždeň už bol bez roboty. Mel mu navrhla, aby si založil vlastnú skupinu Zberačov.

„S jeho skúsenosťami... určite má šancu. Uvidíš, ešte mi bude ďakovať,“ bola presvedčená Mel.

Dievčatá Aldovi v jeho začiatkoch pomáhali a zároveň sa púšťali aj do vlastných dobrodružstiev. Mel si našla cestu k Henrichovým tajným dokumentom, preto to bolo spočiatku jednoduché. Mariotovi a Henrichovi sa prestávalo dariť v ich plánoch, vždy ich ktosi predbehol a vzácnu knihu či predmet im vyfúkol spred nosa.

Tieto neúspechy nútili Henricha vracať sa myšlienkami k Adriane a jej odmietnutiu. Často chodieval do internátu za svojou sestrou. Adriana sa mu však vytrvalo vyhýbala, až sa napokon u nich neobjavil viac ako mesiac.

Ich životy sa opäť preplietli pri jednej nevydarenej zberačskej akcii v klane Horné Hámre. Dievčatá zo zaručeného zdroja vedeli, že do klanovej Komory majú priniesť kalich s tekutinou, ktorá menila predmety na iskriaci oheň. Volali ho Grudenov kalich.

V skutočnosti to bola pasca, ktorú pripravil Henrich po podozrení, že ktosi kradne jeho tajné informácie. Padli do nej nepripravené. Bojovať proti nemu a Mariotovi bolo úplne zbytočné.

Adriana nikdy nezabudla na Henrichov výraz tváre, keď v tých porazených zlodejoch spoznal svoju sestru a ju.

Marioto vtedy stratil trpezlivosť a požiadal Henricha o dovolenie porátať sa s Melániou. Henrich mu to dovolil a sám sa postaral o Adrianu.

Vysvetlila mu, čo robili, aj ako sa to naučili. Zúril, ale ona vedela, že by jej neublížil, preto sa mu so všetkým priznala.

„Preto si so mnou nechcela ísť na ples? Aby som ťa náhodou neupodozrieval, že nám kradneš tipy?“

„Nie!“ bránila sa. „To nie!“

„Aha. Takže si tam nechcela ísť kvôli mne?“

Prikývla.

„Nie som pre teba dosť dobrý, aby som ťa vzal na ples, ale som dosť dobrý na to, aby ste nás okrádali a hrali sa na Zberačky?“

„To som nepovedala!“

Chytil ju za obe zápästia. „Tak prečo? Prečo ste to robili? A prečo si sa mi vyhýbala a za chrbtom ma okrádala ako nejakého chudáka?“

„Lebo ja, ja som chudera!“ Pera sa jej zachvela od prívalu trpkých spomienok.

„O čom to hovoríš?“

Zhlboka sa nadýchla.

„O čom to hovoríš?“

„Zabudni na to.“

Na perách sa mu zjavil jemný úsmev. „Máš ma rada, však?“

„Pusť ma, Henrich!“

„Odpovedz mi...“

„Keby som ťa nemala rada, tak ťa už dávno zložím na zem a utečiem domov!“ vyprskla.

„Ako vtedy Timeu? Potiahla si ju za vlasy a zložila na zem ako malé decko,“ zasmial sa.

Do tváre sa jej nahrnula červeň: „Och, to teraz nevyťahuj.“

„Po celý ten čas som si myslel, že pre teba nie som dosť dobrý...“ priznal sa jej neskôr. „Ani mi len nenapadlo, že to myslíš naopak... Taká hlúposť!“ Zasmial sa a pobozkal ju.

9
Začiatok hry

„Je to veľmi zlé?“

Miseag! telepaticky kričala Mija. Hlava sa jej opäť zatočila. Miseag! Potrebujeme pomoc! Rýchlo! Prosím!

„Choď, Mija, bež!“ kázal jej Metoj.

Nemohla to urobiť. Nemohla pokračovať, keď počula, čo sa deje za jej chrbtom, keď ju opäť zachvacoval ten istý desivý pocit, tá hrozná predtucha niečoho zlého. Och, keby len mala dosť síl pomôcť im! Potrebovala moc alebo Miseagovu pomoc.

Mija, vydržte! Nemôžem... teraz nemôžem, v hlase sa mu ozývala bezmocnosť.

Čo sa deje? chcela vedieť. Čo sa to stalo? pýtala sa v duchu. Vtom sa jej v ušiach rozľahol strašidelný výkrik. Zamrazilo ju a do očí sa jej zrazu nahrnuli slzy. Akoby jej podvedomie vedelo, čo sa stalo, hoci sa ešte neotočila, aby zistila, odkiaľ ten hrozný krik vychádza.

Útok na Zka plánovali dva týždne. Miseag strácal trpezlivosť. Keby mal velenie na starosti on alebo Henrich, boli by zaútočili omnoho skôr. Lenže teraz museli skoordinovať štyroch veliteľov – Henricha, Metoja, Kalima a Aldovho nového kapitána. Získali viac ako osemsto mužov, ale Tima ešte stále krčila nos a varovala ich, aby rýchlo urobili, čo treba, a odišli.

„Poradíme si,“ sebaisto vyhlásil Miseag, keď to opakovala ešte aj v deň útoku. Tima vstávala skoro ráno, aby si zacvičila, preto bola na raňajkách vždy prvá. Miseag takisto nerád vyspával, takže nie prvý raz sa ocitli v jedálni sami.

„Ty, chlapče, ty si poradíš, ale mysli aj na ostatných,“ doširoka sa usmiala.

„O tom ma chcete poučovať vy?“

„Kroť sa, Mursa!“ zahriakla ho. „Už mám dosť tohto vášho povýšenectva. Správate sa ku mne ako k vypočítavej špine. Medzi mnou a tebou je jeden veľký rozdiel – ja som aspoň úprimná a netajím sa tým, že sledujem hlavne svoje ciele, ale čo ty? Dobre, že na tej stoličke neskackáš od nedočkavosti. A obaja vieme, že tam nejdeš len kvôli Martinovým plánom a záchrane tohto vášho pohodlného sveta.“

„Robím len to, čo musím.“

„Musíš iba dýchať, kým nezomrieš. Všetko ostatné sú iba frázy,“ zhlboka sa nadýchla. „Povedz, po aký mursovský poklad si ideš ku Grigovi? Je to nejaká tajná kniha zaklínadiel?“

Zachoval si kamennú tvár. Uprene na ňu hľadel a ona sa oprela o operadlo.

„Nedá sa to prehliadnuť, si prvotriedny zaklínač. Marioto tiež. Pozná dokonca také zaklínadlá, ktoré nie je schopný zrealizovať. Človek by povedal, že to máte v krvi, Mursovci. Žiaľ, Martinus ako čarodejník nestál za veľa. Mal len obrovskú fantáziu,“ nostalgicky si povzdychla. „Grigo o celej veci určite vie viac, a ak existuje niečo mocné v jeho okolí, chce to získať. A určite to už získal, preto si celý žeravý do útoku, nemám pravdu?“

Medzitým vošla do jedálne Mija a nepríjemne zazrela na červenovlasú ženu. „Nechajte si svoje dohady. Dajte nám pokoj.“

Miseagovi stačil jediný pohľad na Mijinu bledú tvár a hneď pochopil, že ju trápi predtucha.

Je to veľmi zlé? opýtal sa jej.

Pokrútila hlavou a sadla si k nemu.

„Stalo sa niečo?“ vyzvedala Tima.

Ako vždy pred nejakou akciou, vysvetlila Mija. Už si zvykám. Odmlčala sa, no po chvíli sa otočila k Miseagovi a dodala: Vieš, ako som vždy hovorila, že nemám rada dobrodružstvá?

Prikývol.

Asi som klamala... trocha sa na to teším. Na to, že budem užitočná a tak...

Usmial sa a pobozkal ju.

Tima si diskrétne odkašľala, aby ich upozornila na svoju prítomnosť. Miseaga to vôbec nezaujímalo. Bozkával Miju, až kým spoza dverí nezačul Henrichove kroky.

Zdalo sa, že Time sa uľavilo, keď uvidela Arabesa. „Konečne, Henrich. Tá dnešná mládež vôbec nie je zhovorčivá.“

Do pevnosti Zka leteli neviditeľní. Miseag sa musel od Mije oddeliť a zveriť ju do rúk Ľubietovčanov. Na ich čele stál Metoj, ktorý nedbal na Adrianine a Kalimove námietky proti jeho účasti. Namiesto Kalima členov Hornej Vsi viedol Pius Rabel. Pavlo ani Pete medzi jeho mužmi neboli.

Aldovi čarodejníci sa rozostavili okolo neviditeľných hradieb pevnosti a zodvihli ruky k nočnej oblohe, z ktorej v malých chumáčikoch padali snehové vločky.

Teraz! zavelil Miseag a spolu s ostatnými začal zaklínať. Kúzlo okolo pevnosti sa pomaly vytrácalo a z jeho útrob vyšla ostrá žiara. Bol to poplach.

Miseaga prekvapila veľkoleposť pevnosti – mala tvar obrovského hada, ktorý sa týčil do výšky a ovíjal sa okolo úzkej vetvy. Hlavná budova bola vyššia ako Najvyšší úrad v Polise a po jej okrajoch stáli menšie čierne domy.

Grigorias okamžite zareagoval. Z pevnosti k nim leteli ozbrojení bojovníci v usporiadaných šíkoch. Henrich so začarovanou tvárou, aby ho nepriatelia nespoznali, Pius a Metoj zavelili a muži ich nasledovali na vrchol pevnosti.

Miseag ponechal zvyšok zaklínadla na Aldových čarodejníkov a vletel do priestoru pred nimi. Kdesi blízko pocítil Mijinu prítomnosť, ale nezisťoval, kde presne sa nachádza. Obaja mali svoju úlohu.

Privrel oči a rýchlo začal zaklínať: „Ognado tiem...“

Mija zatiaľ vypúšťala z rúk chumáčiky magiol, ktoré v tme žiarili ako svetelné gule. Magioly rýchlo leteli k stenám pevnosti a strácali sa v nich.

Pred Miseagom sa vytvorila široká ochranná stena, ktorú posúval ďalej a ďalej, až kým sa nedostala na hranicu medzi Aldovými čarodejníkmi a pevnosťou. Mala ich chrániť, aby pevnosť bola viditeľná a aby všetci mohli utiecť, keď sa situácia vymkne spod kontroly.

Mijine magioly sa ako vo vlnách presúvali k stenám. Nad ich hlavami sa rozpútal boj na vuznoškách. Z priľahlých budov k nim leteli bojovníci na palušiach a Mija mala pocit, že medzi nimi zazrela aj Kaera a niektorých ďalších Maettregov.

Už to nevydržala. Teraz! telepaticky zakričala a z jej vrecka sa vzápätí vynoril červený vír. Zatvorila oči a svoju myseľ upriamila na magioly, ktoré sa predierali cez steny pevnosti.

Výborne! pochválil ju Miseag.

Celá budova sa zrazu ponorila do hustého dymu, ktorý sa v kúdoloch valil z jej okien. Viro letel ako blesk a roznášal ho po celej pevnosti. Grigovi muži zrazu pred sebou rozoznávali len obrysy postáv, nemohli ani len tušiť, či sú to nepriatelia, alebo ich vlastní. Paluše zúrivo škriekali a mávali krídlami, akoby ich zasiahli šípy.

Len muži Spoločenstva jasne videli aj cez Mijin čarovný dym. Vypili odvar, ktorý ich chránil pred jeho účinkami.

Choď! zakričal Miseag, keď nasadal na vuznošku.

Mija sa zhlboka nadýchla, kým bol okolo nej ešte čistý vzduch. Potom sa vrhla do mračna dymu.

Ľubietovčania klesali k zemi a nasledovali ju. Nebolo jednoduché mánevrovať medzi zbesnenými palušami a oslepenými Grigovými mužmi. Niektorí sa neudržali, narážali do stien či do svojich protivníkov a boj s nimi ich zdržiaval. Preto keď Mija vchádzala do pevnosti, stála okolo nej iba hŕstka bojovníkov.

Nečakala na ďalších. V ruke zvierala Meliochos a odhodlane kráčala po tmavých chodbách Grigovej pevnosti. Počula, ako ich dobiehajú Adria a Metoj. Odľahlo jej, že sú v poriadku.

Väznica sa nachádzala v podzemí. Viedlo do nej úzke točité schodisko. Tam ešte neprenikol dym, preto by ich aj Grigovi muži jasne videli. No zatiaľ nikomu z nich nenapadlo hľadať útočníkov v najspodnejších častiach pevnosti.

Mija sa ponáhľala, ako len vládala. Po tvári jej stekal pot, hoci ju obklopoval studený vzduch. Keď vošli do poslednej chodby, prekvapili dvoch mužov, ktorí rýchlo vstali od stola s rozloženým šachom a vytiahli svoje meče. Boli prinízko, aby zaregistrovali poplach a boj, ktorý sa odohrával vonku. Len čo uvideli Miju a vojakov, čo bežali za ňou, nohy sa im podlomili pod vplyvom zaklínadiel, ktoré na nich vyslala Adriana a niekto ďalší.

Mija prebehla okolo ich bezvládnych tiel a ocitla sa v úzkej chodbe s niekoľkými priesvitnými dverami. Tima im takto opísala Grigoriasove cely.

Melániu vraj zatvoril do tej na konci, lebo bola najmenšia. Mija cestou nazerala za priesvitné dvere a hľadala človeka, ktorého strážili muži v predsieni. Našla ho až v poslednej cele. A oči sa jej rozšírili od údivu.

Miseag sa po dlhých minútach uhýbania predral k Henrichovi. Vuznoška ho vo vetre, ktorý spôsoboval Viro, neposlúchala, našťastie Arabes naňho trpezlivo čakal. Keď sa pripojil k jeho mužom, nepovedali ani slova, len konečne čarami prebúrali stenu najvyššieho poschodia pevnosti a vleteli dnu.

Miseag sa znechutene rozhliadol po Grigoriasovej izbe. Tmavé závesy ležali na zemi a zakrývali červený koberec, ktorý ladil s červenými stenami a zlatistou výzdobou rozmanitých čarodejníckych ozdôb.

Luster nad nimi sa zakýval a Miseag inštinktívne odskočil nabok. Chránila ho čarula, no dopad obrovského krištáľového lustra by ho iste obral o magické sily. Dovnútra vleteli aj ďalší muži a ich pohľady sa upreli na luster, z ktorého zrazu začali vyletovať iskry.

Keď vrazili do Miseagovej čarule, pocítil nepríjemný príval tepla. O chvíľu sa stratil, no s ďalším nárazom iskier sa vrátil. Tie, ktoré dopadli na koberec a závesy, zrazu vzbĺkli a plamene začali oblizovať celú miestnosť. Miseagova čarula bola dosť odolná, aby mu neublížili, ale niektorí muži doslova kričali od bolesti a leteli von, aby sa zachránili pred týmto temným útokom.

Miseag sa pokúsil zastaviť iskrenie, ale neúspešne.

„Poďme!“ prikázal Henrich tým, čo odolávali, a preletel cez ohnivú miestnosť až k dverám.

Miseag sa bál, že oheň čoskoro pohltí celú pevnosť. Zišla by sa nám tu Kvapka, oznámil Miji.

Posielam ti ju, pohotovo odpovedala. Jej hlas zaznel nezvyčajne prudko.

Si v poriadku? opýtal sa, keď už aj on vychádzal z Grigovej izby.

O mňa sa neboj.

No bál sa. Musel sa však sústrediť na Grigoriasa a svoju úlohu. Zka sa pred nimi skryl a určite hľadá spôsob, ako sa dostať z tejto šlamastiky. To znamená, že Knihu má pri sebe. A pre Miseaga nebolo nič ľahšie, ako nájsť to najväčšie zoskupenie mágie v celej pevnosti.

Opäť privrel oči, aby sa lepšie sústredil na tiché slová, čo mu plynuli z úst.

Nájde Griga, nájde Knihu a pomstí sa... za svojich rodičov, za Melániu, za Ivana... za všetkých.

„Norglius, čo tu robíš?“ opýtala sa Mija.

„Čo vy tu robíte?“ Mladý Maettreg vstal zo starej postele a rozrušene hľadel na Miju a jej ochranku, ktorú tvorilo zo tridsať bojovníkov.

„Kto je to?“ opýtal sa Metoj.

„Najstarší syn Naglia, Natrigin brat. Bol to posledný starešina Maettregie,“ Mija nedokázala skryť odpor. „Predal nás Grigovi, povedal mu, kde nás nájde. A potom, keď mesto padlo, Naglius odišiel aj s ďalšími Maettregmi sem.“

„Zaplatil som za to,“ zamrmlal. „Vyhráža sa mojim mužom, že ma zabije, ak ho nebudú poslúchať.“

„Máš, čo si si zaslúžil,“ odsudzujúco vyhlásila Mija.

„Nemáme čas,“ zastavil ich Metoj a zaklínadlom zbúral steny cely.

Norglius šokovane uskočil a rozkašľal sa od čarovného prachu, čo sa naňho valil.

„Kde sú kamene?“ opýtala sa Mija.

„Ne... neviem.“ Tá otázka ho očividne zaskočila. „Čo sa tu vlastne deje?“

Adriana mu v skratke vysvetlila, čo sa stalo, a prikázala mu, aby im neprekážal a vyšiel z cely. Miju jeho odpoveď sklamala. Ako teraz nájde aluvágy? Kedy bude mať čas hľadať ich v takej obrovskej pevnosti?

Zišla by sa nám tu Kvapka, ozval sa jej zrazu Miseag.

Posielam ti ju.

Si v poriadku?

O mňa sa neboj. Vytiahla z vrecka drobnú kvapku a povedala jej: „Choď za pánom. Bež hore, stále hore.“

Kvapka sa okolo nej zatočila a začala skackať po dlaždičkách chodby. Bojovníci na ňu udivene hľadeli.

„Deje sa niečo vážne?“ chcel vedieť Metoj.

„Nie, to by si Miseag nepýtal Kvapku, ale inú pomoc,“ upokojila ho Mija. Potom vošla do cely a zhlboka sa nadýchla.

„Ak budeš niečo potrebovať...“ začala Adria, ale Mija prudko pokrútila hlavou.

Miseag letel na čele tých mužov, čo s nimi ešte zostali. Nepotreboval ich pomoc, ale boli dobrou poistkou. Vďaka nim sa nemusel zdržiavať bojom, keď sa proti nim vyrútili Grigovi muži. Žiaľ, dym strácal intenzitu a všetci videli jasnejšie.

Viedol vuznošku spletitými chodbami, až sa napokon zastavil pred hrubou stenou.

„Čo je?“ opýtal sa Henrich.

Miseag sa zamračil. Vyhľadávacie čary ho doviedli až sem. Ešte sediac na vuznoške, položil ruky na stenu a vtom skríkol od bolesti. Dlane mu priam horeli, kožu mal spálenú takmer až po mäso. Žalúdok mu prevrátilo a skoro spadol z vuznošky.

Henrich to s hrôzou sledoval a vzápätí zakričal na ostatných: „Nezosadajte!“

Nezareagoval dosť skoro. Iskry nezapálili len Grigovu izbu, oheň a horúčava sa šírili po stenách a dlažbe ďalej.

Traja muži neskoro zaregistrovali Arabesov príkaz a takmer omdleli od bolesti, ktorá zachvátila ich telá. Henrichovi muži im pomohli vstať.

Miseag si ruky vyliečil rýchlo, no ešte stále v nich cítil bolesť. Vtom odkiaľsi zaznel hromový hlas: „Mňa tak ľahko nezničíte! Skôr zničím ja vás!“

„Dopekla,“ zahrmel Henrich. Pochopil, že Grigo ani zďaleka nepovedal posledné slovo. Začala sa hra a Grigo ešte nebol na ťahu. Jeho odpor ešte len hrozil.

Miseag okamžite varoval Miju: Dajte si pozor. O chvíľu aj u vás začnú horieť steny a podlaha. Dajte si pozor na Griga, pripravil sa na nás. A nemusel dodávať, že dôkladne. Ruky mu meraveli od bolesti.

10
Prípad Martinus

„Na niečo také by som sa neodvážila asi ani ja.“

Keď si Mija vypočula Miseagovo varovanie, telepaticky sa spojila s Kvapkou a požiadala ju, aby ich chránila pred horúčavou zhora.

Adriana a Metoj už o situácii vedeli, zrejme od Henricha.

Potom Mija urobila to, čo sa od nej očakávalo. Zatvorila oči a z rúk začala vypúšťať žiarivozlaté prúdy magiol. Rozbitá cela sa ponárala do zlatého oparu a pomaly vytvárala obraz ženy, ktorú všetci prítomní poznali – okrem Norglia a jej vlastnej dcéry. Mija sa prvýkrát pozrela do nehybných očí svojej matky. Boli rovnako modré ako tie Metojove a jej. Zdobili krásnu tvár posiatu jemnými vráskami. Dlhé blond vlasy jej spočívali na pleciach a Mija zatúžila dotknúť sa ich. Tak táto žena ovplyvnila život toľkých ľudí, toľkých mocných mužov... táto žena bola jej matka?

Mija sa vzápätí ponorila do minulosti, do trpkých spomienok a posledných chvíľ života Melánie Ľubietovej. Ich mysle sa spojili, prepojili sa putom, ktoré si fyzicky nikdy nestihli vytvoriť. A predsa tam bolo – pevné a prekvapivo mocné puto medzi matkou a dcérou. V tej chvíli Mija dokonale chápala každú myšlienku, každé gesto svojej mamy, akoby bolo jej vlastné.

Obraz pred nimi sa pohol.

Bolesť už trocha ustúpila, keď sa dvere otvorili a dnu vošla vysoká mužská postava. Melánia vedela, že to nie je Grigo, lebo nemala plášť a jej krok bol pevnejší. V tme črty nerozoznávala jasne, v cele nemala ani len sviečku, ale čosi v nej, akási predtucha spôsobila, že jej srdce sa prudko rozbúchalo.

Postavila sa a jastrila do tmy, z ktorej sa postava vynárala. Videla tmavé vlasy, výrazné črty tváre... Ruky sa jej roztriasli. „Marioto!“ zašepkala. Nebála sa ani sa netešila z jeho prítomnosti. No napriek tomu mu vykročila naproti zvedavá, ako vyzerá, čo od nej chce a či ju zachráni pred ďalším Grigovým mučením. A každý ďalší krok bol pre ňu ťažší a namáhavejší. Pripomínal jej roky, čo žila len so spomienkami na tých pár krásnych chvíľ, ktoré spolu strávili, a s nenávisťou za to, ako jej ublížil. Do očí sa jej nahrnuli slzy.

Vtom sa ich oči stretli a Melánia zostala ako skamenená. Mala pocit, že srdce jej na malú chvíľu prestalo biť.

„Je mi ľúto, že som ťa sklamal,“ nahnevane zašepkal a pristúpil k nej. Už celkom jasne videla jeho tvár. Už vedela, že to nie je Marioto.

Po líci jej stiekla slza: „Martinus Mursa...“

Akoby sa nemohol dívať na jej plač, odvrátil od nej zrak. Prešiel popri nej k stolu a zodvihol podnos so zjedenou večerou. Ani sa na ňu nepozrel. Upierajúc pohľad na prázdny tanier, vyšiel z jej izby a nechal ju stáť v strede úplne zmätenú.

V duchu si nadávala, že sa tak ľahko dala uniesť citmi, že pred ním prejavila toľko slabosti... Kto vlastne bol Martinus? Veľa o ňom nevedela, Marioto sa o ňom takmer nezmieňoval a ľudia všetku svoju pozornosť odjakživa upierali na staršieho brata. Martinus žil v jeho tieni a nik netušil, kto sa skrýva za tou príťažlivou, no neistou tvárou.

Vedela však jedno – ak je v celej pevnosti niekto, kto by bol schopný zradiť Mariota, postaviť sa proti jeho moci, potom je to Martinus. Bol predsa Mursa, nie? A za to, že ho vždy podceňovali pre ohromujúcu moc Mariota, ho vari aj nenávidel. Keby sa jej podarilo prebudiť v ňom tú nenávisť... mohol by jej pomôcť? Zo všetkých možností sa jej táto zdala najpravdepodobnejšia.

Situácia je veľmi zlá, ak takúto vyfantazírovanú teóriu považujem za svoju jedinú možnosť, usúdila.

Už od skorého rána sedela na posteli a čakala, kým vojde dnu. Prišiel omnoho neskôr, s tácňou v ruke a pohľadom opäť upretým k zemi. Dvere sa za ním zacvakli a ocitli sa sami v jednej cele. Melánia naňho skúmavo hľadela.

Nepodobal sa na Mariota tak veľmi, ako sa jej zdalo v noci. Bol o čosi nižší a chudší, takmer vyziabnutý. Pohľad nemal taký tvrdý a rozhodný ako Marioto, no črty tváre boli typické mursovské – krásne, až to dych vyrážalo, a zároveň temné. Vlasy mal dlhšie ako Marioto a nezdalo sa, že sa o ne veľmi stará.

„Tak veľmi sa na seba podobáte,“ povedala, keď kládol tácňu na stôl. „Je to aj povahou, či len výzorom?“

Nereagoval. Otočil sa a odchádzal preč.

„Naozaj sa ti oplatí pracovať pre Griga ako čašník?“ opýtala sa. Keď si všimla, že spomalil, pokračovala: „Si predsa Mursa, a takto sa ponižuješ? Tvoj brat...“

Nahnevane sa otočil a vyštekol: „Čo môj brat?“ vyslovil to s toľkou zlosťou, až sa zarazila. Nečakala takú prudkú reakciu, chvíľu sa nezmohla na slovo. Výsmešne sa zasmial. „Ak by tu bol, ani by si si ma nevšimla.“

„Čo tým chceš povedať?“ zamračila sa.

„Ale no tak! Včera som ťa videl! Hneď ako si si uvedomila, že som to ja – ten neschopný úbožiak Martinus Mursa, takmer si sa zložila!“ vyštekol jedovato. Potom sa otočil a rýchlym krokom odišiel z cely.

Melánia za ním prekvapene hľadela.

Miseag podozrievavo hľadel na blikotajúce svetielko, ktoré ich zaviedlo pred horúci múr. Za jeho chrbtom sa ešte vždy ozývali výkriky popálených vojakov.

„Musíme ísť ďalej,“ vyhlásil Arabes a nestrácal čas premýšľaním, či to nie je len Grigov trik. Chránila ich čarula, preto celkom neohrozene pristúpil k múru a vrazil doň zaklínadlá, ktoré naraz vyleteli z jeho rúk. Múr popraskal, a keď doň čary prenikali čoraz hlbšie, začal sa pomaly rozpadávať.

„Buďte opatrní!“ varoval Henrich svojich mužov.

Múry odhalili tmavú chodbu, do ktorej ešte neprenikol dym z Mijiných magiol. Svetielko, ktoré hľadalo Knihu, sa opäť pohlo. Miseag vošiel dnu hneď za Arabesom, ostatní ich s napätím nasledovali.

Zastali na chodbe a Henrich na chvíľu rozžiaril jej steny. Zasvietili, ako keď udrie blesk, potom ich opäť pohltila tma.

Pokúsil sa o to aj Miseag, ale rovnako neúspešne.

S narastajúcim nepokojom hľadeli do hlbokej tmy, čo sa rozprestierala pred nimi. Drobné svetielko blikotalo a čakalo, kedy sa pohnú. Tma ho celkom nepohltila, no bolo také nenápadné, že keby ušlo o meter, už by ho nevideli.

„Je to pasca,“ skonštatoval Miseag to, čo bolo každému jasné. „A my ideme rovno do nej.“ Otočil sa k Henrichovi: „Mali by ste sa vrátiť a chrániť okolie pevnosti. Spoločenstvo vás potrebuje.“

„Kniha v Grigoriasových rukách je väčším nebezpečenstvom ako Spoločenstvo bez Arabesa,“ namietol a pohol vuznoškou vpred. A tak Miseag po boku Hlavy Spoločenstva letel v ústrety neznámym nástrahám, ktoré si na nich Zka prichystal.

Tiene sa objavili takmer okamžite po ich rozhodnutí ísť ďalej. Miseag nikdy nič podobné nevidel, ale veľmi rýchlo pochopil ich účel. Vrhli sa na nich ako tmavé závoje a obkrútili sa okolo ich čarúl. Narážali do nich, pokúšali sa preniknúť cez ne a zničiť ich. Vyskakovali z obrovských chumáčov na stene. Akoby sa tam množili. Bolo ich stále viac a viac a Miseagovi neušlo, že niektoré sa vrhali k rozpadnutému múru do zadymených priestorov pevnosti. Jeho čarulu nemohli ohroziť, ale vedel, že niektorí bojovníci ich náporu dlho neodolajú.

Keď uvidel, ako jeden muž stratil bezpečie čarule a tiene sa naňho vrhli, neváhal. Henrich a ostatní sa mu rozbehli na pomoc. Miseag natiahol ruku k otvoru a zakričal: „Alvagiji, traeg!“

Rozpadnutý múr sa zrazu zacelil. Úlomky v zlomku sekundy zaplnili prázdnu stenu a tiene sa museli vrátiť naspäť. Už ich bolo viac ako bojovníkov a z chumáčov k nim leteli ďalšie a ďalšie.

Henrich medzitým vyletel k stropu a pokúsil sa tiene zhodiť. Nepodarilo sa mu to, akoby tam boli pripevnené čarami.

„Pozor!“ zakričal Miseag. Henrich sa automaticky uhol a Miseag vypustil k chumáčom mocné zlatisté zaklínadlo. To objalo tiene do mocného náručia, z ktorého sa nedokázali vymaniť.

Tie, ktoré napádali vojakov, sa však nedali zastaviť.

„Choďte, postaráme sa o ne!“ povedal jeden z mužov. Zaháňal sa dýkou, ale tá cez tiene prešla tak ľahko, akoby boli len vzduch. Potom k jednému z nich vypustil kúsok mágie zo svojej čarule. Tieň zabalila do úzkej kukly, z ktorej sa márne pokúšal dostať von.

„Poďme!“ prikázal Henrich Miseagovi.

Ten ho poslúchol, hoci to robil nerád. Chcel sa spojiť s Mijou a varovať ju, aby si dávali pozor na tiene. Jej myseľ mu však bola zrazu veľmi vzdialená, nedokázal nadviazať ani to najnepatrnejšie spojenie.

Melánia napäto čakala, kedy dvere zavŕzgajú a Martinus opäť vojde dnu. Vpochodoval do jej cely až o dobrú hodinu neskôr, opäť sa na ňu ani nepozrel, ale Melánia si tentoraz nedala ujsť príležitosť. Jemne položila ruku na jeho ruku, keď zdvíhal podnos s prázdnou šálkou a tanierom.

Cítila, ako ho pri tom dotyku zamrazilo. Šokovane sa na ňu pozrel a ona sa tak mohla konečne zahľadieť do jeho tmavých očí. „Nie, naozaj nie si ako Marioto,“ zašepkala, neodtŕhajúc pohľad z jeho neistej tváre, „nemáš také bezcitné oči ako on.“

Nahnevane zaťal čeľusť: „Radšej si ma nevšímaj! Veď som len obyčajný čašník, nie? A odporný Zradca, samozrejme.“

Tmavé oči mu žiarili od zlosti. „Ty si si to vybral, Martinus,“ pri vyslovení jeho mena ho striaslo, „a odmietol si nás! Tak si na mne nevybíjaj zlosť! Bolo to tvoje rozhodnutie.“

Vytrhol si ruku z jej slabého zovretia a otočil sa. Nahnevane kráčal k dverám. Keď si už Melánia myslela, že opäť bez slova odíde, otočil sa a zlostne povedal: „Nevybral som si ho! A vás som neodmietol, na to ste mi nedali príležitosť! Len som urobil to, čo sa odo mňa očakávalo!“

„A priviedlo ťa to sem,“ konštatovala chladne. „Z tváre ti doslova syčí spokojnosť!“

„Nič! Vôbec nič o mne nevieš!“ zašepkal zlostne.

„A ak chcem vedieť?“

Zmätene sa na ňu pozrel. Chvíľu akoby hľadal vhodnú odpoveď, no napokon to vzdal, otočil sa a zabúchal na dvere. Ktosi mu otvoril a on vyšiel von. Dvere sa za ním zabuchli.

„Aj tak sa to dozviem...“ odhodlane zašepkala Melánia. Konečne našla čosi, čomu bude môcť venovať svoj čas a nebude mať pocit, že ho premárnila.

„No tak, Martinus! Nemôžeš tu zostať a na chvíľu sa so mnou porozprávať? Si jediný človek, ktorého vídam! Teda okrem Grigoriasa, ale to nie je človek,“ presviedčala ho pri nasledujúcej návšteve. Neodpovedal.

„To sa ma tak bojíš, že sa na mňa nechceš ani pozrieť? Som taká škaredá?“ opýtala sa pri ďalšej návšteve. Opäť mlčal.

Tak to šlo celý deň. „Nemáš jazyk, lebo ti ho Grigorias vyrezal, aby si sa so mnou nemohol zhovárať?“

„Bojíš sa so mnou prehodiť čo len jediné slovo, a nebojíš sa pracovať pre Grigoriasa? Nemáš to nejako pomýlené?“

Ani raz jej neodpovedal. Tvrdohlaví Mursovci, vzdychla si vždy, keď sa za ním zabuchli dvere.

Melánia nemala dôvod vzdať sa. Prípad Martinus, ako si ho súkromne nazvala, sa pre ňu stal jedinou záchranou pred tým, aby úplne podľahla sebaľútosti. Prípad Martinus bol jediným spojením medzi ňou a reálnym svetom. Martinus bol iný ako Marioto, bol to vystrašený chlapec, ktorý nevedel, čo chce, ktorý sa zmietal v nenávisti a vo vlastnom zúfalstve. A ona bola rozhodnutá zistiť, aký je v skutočnosti, čo sa skrýva za tou nasadenou maskou, ktorú si odmietal sňať.

Ďalší deň bol pre Melániu veľmi ťažký. Grigo prišiel v noci do jej cely a opäť jej kládol tie isté otázky. Ešte stále bol presvedčený, že pozná pravdu a že klame, keď tvrdí, že si z mysle vymazala všetky informácie o Knihe odpovedí. Za každé svoje nie bolestivo zaplatila a ráno nevládala vstať z postele.

„Mohol by si mi to priniesť sem?“ požiadala Martina tichým hlasom, z ktorého sa vytratila všetka sila.

Samozrejme, že to považoval len za nový pokus o rozhovor, preto nereagoval a odišiel. Mel ležala na posteli s privretými očami. Grigovo vypočúvanie ju celú noc držalo pri vedomí, preto bola dobitá a vyčerpaná. Dokedy to ešte vydrží?

Martinus sa vrátil po tanier a začudovane pokrútil hlavou, keď ho našiel tam, kde ho položil. Jedlo zostalo nedotknuté.

„Martin, nevládzem vstať,“ zamrmlala a pokúsila sa otočiť, aby naňho lepšie videla. Z hrdla sa jej vydral bolestivý vzdych.

Hľadel na ňu nepreniknuteľným pohľadom. Zachmúril sa, keď zatvorila oči a zhlboka sa nadýchla, aby zahnala krutú bolesť.

„Dnes nie som vo forme,“ usmiala sa.

„Si hladná?“ opýtal sa, stále nehybný na svojom mieste.

„Áno, som...“

Martin zaškrípal zubami. Zobral podnos s jedlom a zamieril k posteli. Položil jej ho na nohy a spýtavo nadvihol obočie.

„Ďakujem,“ zamrmlala a natiahla ruku k vidličke. Na perách sa jej mihol smutný úsmev. „Vidíš? Hovorila som, že nie si zlý.“

Stál nad ňou a pozoroval jej ťažkopádne pohyby. Neodišiel, čo považovala za dobré znamenie. Morena, tento chlapec bude nakoniec dobrý! zvolala v duchu a zrazu sa cítila previnilo, že ho chce tak surovo využiť na svoju záchranu. Išlo však o život, lebo keď s ňou Grigo skončí, určite ju nepustí naspäť domov... vedela, čo ju čaká, a preto nemala na výber – musela použiť všetky dostupné prostriedky.

Zobrala vidličku a trocha teatrálne ju nechala spadnúť. Ruka jej ovisla, ale opäť sa o to pokúsila. A znovu neúspešne. Nebola až taká zničená, no dúfala, že Martinusa toto divadlo predsa len dojme.

„Ak si myslíš, že ťa budem kŕmiť...“ začal pohŕdavo.

„Ani omylom!“ vyhlásila hrdo. „Zvládnem to aj sama.“

A znova sa pokúsila uchopiť vidličku do ruky. Natiahla ju tak, aby rukáv jej košele odhalil podliatiny na zápästiach.

Martinus sa odvrátil. Potom však predsa len vystrel prsty k jej bezmocným rukám a v zlomku sekundy ich vyliečil. Pocítila, ako jej telo zalieva horúčava a vracajú sa jej sily.

„To si nemusel... budeš mať s Grigom problémy, ak to zistí,“ varovala ho a ustarostene sa naňho pozrela.

„Pre toho hergla som nedotknuteľný,“ vyhlásil podráždene. „Som Mariotov brat, zabudla si?“

„Tak prečo preňho pracuješ?“ nechápala. Naozaj sa domnievala, že patrí medzi Grigových vazalov.

„Lebo som sa tak rozhodol,“ odvrkol a vykročil naspäť k dverám.

„To je v Magrade až tak zle, že si radšej vyberieš ponižujúcu prácu v Grigovom dome?“ opýtala sa.

„A kde na svete je dobre?“ opýtal sa pred tým, ako za sebou zatvoril dvere jej cely.

Miseag letel s Henrichom ďalej po chodbe a jastril do temnoty pred sebou.

Do uší im doliehalo zvláštne syčanie, šuchoty spoza stien... Akoby ich odtiaľ čosi sledovalo.

Syčanie silnelo. Už ho zaregistroval aj Henrich a ostražito sa rozhliadal po bokoch. Zrazu stíchlo. Chodba sa ponorila do hrozivého ticha.

„Pozor!“ vykríkol Miseag, hneď ako začul ten náraz.

Zoskočil z vuznošky a premenil ju na meč. Aj cez čarulu cítil horúčavu podlahy.

Stena na bokoch sa rozpadla a do chodby vletel obrovský tieň, ktorý vzápätí vzbĺkol a žeravým telom zaútočil na Henricha.

Takou silou vrazil do jeho čarule, že Arabesa odhodilo až k rozpadnutej stene.

Miseag skočil pred ohnivého tvora a zabodol meč do jeho tela. Vtom pocítil horúčavu, ktorá sa preniesla cez ostrie meča. Takmer ho pustil na zem.

Henrich sa medzitým pozviechal a urobil to isté. Tvor sa ešte viac rozzúril, oheň zaplnil celú chodbu a jeho ohromný sykot im šiel roztrhnúť bubienky.

Chvostom odhodil Miseaga na jednu stranu chodby, Henricha na druhú.

„Choď!“ kázal mu Henrich.

Miseagovi stačilo vstať a pokračovať ďalej po chodbe, svetielko vedľa neho netrpezlivo blikotalo. Tentoraz však neposlúchol.

Premenil meč na vuznošku a privrel oči, aby vyslovil ďalšie mocné zaklínadlo.

Henrich nevidel, čo robí, lebo tvor sa zrazu zatočil a letel oproti nemu a jeho oslabenej čarule. Očakával to a podarilo sa mu uhnúť. Keď sa skotúľal popod telo tvora, oblizlo jeho magickú ochranu len pár plameňov.

Miseag dokončil zaklínadlo a buchol vuznoškou do zeme.

Tá sa zrazu zachvela a proti žeravému tieňu sa zdvihla mocná vzduchová vlna. Arabes sa šikovne vzniesol ponad ňu, no tvor bol priveľký. Vlna ho hodila o stenu a tá sa začala rozpadať. Kamene ho privalili a zúrivo škriekal, keď sa snažil dostať spod ich ťarchy.

„Bež, Miseag, už ho zvládnem,“ kázal mu Henrich.

„Nie,“ vyhlásil neoblomne a ďalšia vlna letela k tieňu. Zo stropu sa naňho začali sypať ďalšie kamene a nemotorný tvor škriekal ešte prenikavejšie.

Henrich si vzápätí vytvoril v ruke drobnú guľôčku a vypustil ju. Po každej sekunde sa zväčšovala ako bublina a zatvorila tieň vo svojom vnútri. Jeho plamene sa rozžiarili, ale cez bublinu zatiaľ neprenikli.

Miseag usúdil, že viac mu už netreba. „Poďme!“ Znepokojene hľadel na rozpadnuté steny. Úniková cesta sa im pomaly, ale iste rozpadala.

„Poď! Na spiatočnú cestu budeme myslieť potom,“ povedal Henrich.

Vysadli na vuznošky a leteli ďalej.

„Martinus?“ oslovila ho Melánia, keď opäť vošiel do jej cely. „Prečo si nazval Griga herglom? Čo to je?“

„Je to nadávka.“

„To som pochopila, ale ešte nikdy som ju nepočula,“ usmiala sa.

„Je z klanu, z ktorého Grigo pochádza, z ich jazyka,“ odvetil a položil podnos na stôl. „Voláme ho tu tak. Tí, čo si to môžeme dovoliť.“

„Kto to vymyslel?“ zaujímala sa a odhryzla si kúsok z chleba.

Martinus stál vedľa nej, neodišiel hneď. Bolo to jej malé víťazstvo. „Ja,“ uškrnul sa a na lícach sa mu objavili jamky. „Rád vymýšľam ľuďom prezývky. Vystihujú ich lepšie ako vlastné meno.“

Očarene naňho hľadela. „A máš nejakú aj pre mňa?“

„Nie.“ Trocha sa pritom zachmúril a úsmev sa z jeho tváre celkom vytratil.

„Volali ma už všelijako, veď vieš – Mariotova milenka...“ Zamračil sa. „Tá chudera, ktorú opustil...“

„Alebo tá, čo sa zbytočne vzdala svojej dcéry?“ dodal škodoradostne.

Mel prestala prežúvať a chlieb jej vypadol z ruky.

„Myslela si si, že to pred Mariotom zatajíš?“ opýtal sa. „Vie o mojej neteri, a nemá o ňu najmenší záujem. Skrývala si ju zbytočne. Zbytočne si sa jej vzdala a dala ju do rúk tomu úbožiakovi.“

Sťažka prehltla, oči upierala do zeme a snažila sa zhlboka dýchať. Srdce jej bilo ako splašené. V mysli sa jej vynárali tie dlhé roky, čo sa bála k svojej dcére priblížiť. Ten strach, že o ňu príde, že ju jej otec nájde.

„Odíď,“ zašepkala.

Martinus zaváhal a škodoradosť sa vytratila z jeho tónu, keď povedal: „Všetko bolo zbytočné.“

„Odíď,“ zopakovala naliehavejšie.

Chvíľu tam neisto stál, potom rýchlo vyšiel z cely a zabuchol dvere. Melánia si zaborila hlavu do roztrasených rúk a z hrdla sa jej vydral strašný vzlyk. Potom zúrivo odhodila podnos zo stola. Narazil do steny a jedlo skončilo na špinavej zemi.

Melániin pohľad bol zrazu prázdny, ako bez života.

Nabudúce, Miseag, ozval sa Henrich vyčítavo, ma musíš poslúchnuť. Ak ti poviem choď, pôjdeš. Teraz som tvoj veliteľ, a preto nesmieš pochybovať o mojich príkazoch.

Chcel som vám pomôcť.

Neposlušnosť neospravedlní ani šľachetný zámer. Nie tu a nie vtedy, keď ide o život. Rozumieš?

Miseag mal sto chutí protestovať. Nečakal vďačnosť, to nie, ale vôbec sa mu nepáčilo, že ho Henrich poučuje ako malého chlapca krátko po tom, čo mu možno zachránil život. „Rozumiem,“ dostal zo seba a musel si poriadne zahryznúť do jazyka, aby sa k tomu už nevyjadril.

Neušlo mu, že Henrichova čarula bola oslabená a v tme takmer úplne splynula s tmavými stenami. Sústredil sa na blikotajúce svetielko.

Mali pocit, že letia už celú večnosť, keď Miseag zrazu začul tiché kvílenie a škriekanie. Približovali sa k nemu.

„Pripravte sa,“ varoval Henricha, ktorý nemal taký dobrý sluch ako on.

No keď zistili, odkiaľ tie zvuky pochádzajú, prekvapene civeli pred seba. „Chodíme do kruhu,“ skonštatoval Henrich. Na bočnej chodbe ležal uväznený tieň a ešte vždy sa vzpínal. Snažil sa dostať z bubliny, ktorá sa po každom novom nápore o čosi zväčšila.

Miseag tuho premýšľal. Kam ho chcelo svetielko zaviesť, keď chodili stále dokola? Presúva sa aj Grigorias? Nechcelo sa mu veriť, že by riskoval a opustil miesto, ktoré si isto extrémne zabezpečil. Intuícia mu našepkávala, že Grigo naňho čaká na jedinom mieste a má preňho pripravených hneď niekoľko ochranných zaklínadiel.

„Môžu v tom byť čary,“ zapochyboval Miseag. „Chodením do kruhu nás možno chce len zmiasť a získať čas.“

„Choď dopredu, ja sa vrátim touto chodbou,“ prikázal mu Henrich. „Ak je to kruh, stretneme sa.“

„No ak nie je...“

„... tak si bude musieť poradiť každý zvlášť. Spomínaš si, čo sme si hovorili o poslušnosti?“

Miseag takmer zaškrípal zubami. Nakoniec prikývol a poslúchol. Zrýchlil vuznošku na najvyššiu možnú úroveň a letel vpred.

O pár minút bol opäť na tom istom mieste. Dokonca sa mu zdalo, že to trvalo kratšie ako predtým. Bez Henricha.

Kde ste? kričal Miseag.

Žeravý tieň sa nevzdával a vyzeralo to tak, že bublina onedlho praskne. Miseag k nemu vyslal omračovadlo, ale nemalo nijaký účinok.

Nahlas zahrešil.

Miseag? ozval sa Henrichov hlas.

Kde si?

Kde ste vy? Ja som pred tou žeravou beštiou.

Nie... to ja som... Miseag sa zamračil. Chce nás zmiasť... Počkajte.

Odtrhol si kúsok rukáva a hodil ho do chodby za sebou. Potom opäť pohol vuznošku smerom, ktorým ho viedlo svetielko. A keď sa vrátil na miesto, kde sa ozývalo škriekanie tieňa, rozhliadol sa, ale rukáv nenašiel.

Nie je to kruh... je to magická ilúzia! Vy ste sa vrátili na miesto, odkiaľ sme prišli a ja som zatiaľ prešiel dvakrát viac. Jedno mu však nešlo do hlavy. Priblížil sa k tieňu, vzlietol ponad tieň k polorozpadnutému stropu a čarami roztrhol bublinu. Bola skutočná.

Beštia vykríkla od zúrivosti a vyletela nahor. Vzápätí spadla na zem, zatrepotala sa a pripravila na nový útok.

Bublina praskla, oznámil mu Henrich.

Grigorias sa vrátil. Ľahšie znášala jeho otázky a vydieranie, keď mala pocit, že nič necíti. Z cely odchádzal nahnevaný. Mel ležala na zemi. Raňajky, ktoré zhodila, tam ešte stále ležali. Martinus sa asi bál vrátiť. Alebo ho hrýzli výčitky svedomia?

„Videl som ju,“ povedal jej, keď prišiel s večerou. Melánia sa zatiaľ vyštverala na posteľ a ležala otočená chrbtom k dverám. „Pred piatimi rokmi. Veľmi sa na teba podobala.“

„Chcela by som ju ešte raz vidieť...“ zamrmlala rozochvene. „Posledný raz predtým, ako sa to tu skončí. Už mi nezostáva veľa času.“

Počula jeho približujúce sa kroky. Ani sa nepohla.

„S tým ti nemôžem pomôcť...“ Zdalo sa jej, že v jeho hlase postrehla ľútosť.

„Viem. Nikto mi nemôže pomôcť.“

„Nemala si sem ísť...“

„Ani ty. Nepatríš do Magradu ani ku Grigovi.“ S námahou sa otočila a pozrela sa naňho svojou zničenou, zakrvavenou tvárou.

Chvíľu na ňu vypliešťal oči. O Grigovej návšteve očividne nevedel.

„Prečo si šiel s Mariotom? Prečo?“

„Nemal som na výber. V Spoločenstve by ma neprijali, lebo som bratom toho zloducha Mariota. Odmietli by ma, nemal som šancu nájsť si dobrú prácu. Aj rodičia chceli, aby som s ním odišiel, aby naňho niekto dozeral. Akoby to Mário potreboval,“ trpko sa zasmial. „Nevybral som si Magrad. Nanútili mi ho.“

„Nepremýšľal si niekedy... nechcel si niekedy odísť?“

Usmial sa: „Každý jeden deň. No ako by som mohol zradiť brata? Všetci si myslia, že ho nenávidím, lebo pri ňom som bol vždy iba ten druhý Mursa, ale mne to neprekáža. Dokonca ma tešilo, že som bol v jeho tieni, a niekedy len vďaka mne zažiaril. To ja som postavil Magrad! A je to veľkolepé dielo, Melánia, je veľkolepý! Poznám všetky jeho chodby, všetky spojovadlá... Vytvoril som labyrint, v ktorom sa vyznám len ja a Mário. Zabezpečil ma do konca života,“ pokrčil plecami. „Nemôžem sa sťažovať. Spoločenstvu už nemám čo ponúknuť.“

„Ale máš,“ namietla a natiahla k nemu ruku. Ustrnul pri jej dotyku, ale neodtiahol sa. „Práve si to povedal. Len ty a Marioto sa vyznáte v Magrade.“

„Nie!“ odtiahol od nej ruku.

„Jasné, že nie,“ ľútostivo sa usmiala. „Na niečo také by som sa neodvážila asi ani ja. Marioto bol vždy ten najodvážnejší z nás všetkých. Akoby nemal čo stratiť.“

„Stratil teba,“ zamrmlal a odišiel. Raňajky zostali na zemi.

Melánia intuitívne tušila, že ju Martinus pozoruje spoza priehľadných dverí, lebo nepočula odchádzajúce kroky.

Vzdychla si a opäť položila hlavu na posteľ. Hľadela na dvere a dovolila jednej slze, aby jej stiekla po bledom líci.

„Už sa o tom nebudeme rozprávať, dobre?“ navrhol Martinus, keď sa o necelú štvrťhodinu vrátil. „Nechcem hovoriť o bratovi ani o zrade.“

„Dobre,“ ochotne súhlasila. Chce to čas, upokojovala sa.

„Jedz, potrebuješ zosilnieť.“

„Ak nebudem jesť, aspoň to celé urýchlim.“

Zovrel päsť. Len na okamih, ale všimla si to. Potom ju uvoľnil a sadol si k nej. Natiahol ruku k jej tvári.

„Čo to robíš?“ opýtala sa.

„Potrebuješ sa aspoň umyť.“

Neprotestovala. Zatvorila oči a nechala ho, aby ju ošetril. Pocítila príval nežného tepla, ktorý vychádzal z jeho jemných prstov. Nechtiac sa pousmiala, lebo tušila, čo toto gesto znamená.

11
Prekliaty

„Naozaj ste si mysleli, že sa vám to podarí?“

Dni, ktoré Mel potom strávila v cele, neboli také temné. Martinus sa s ňou rozprával a zabával ju príbehmi z Magradu. Najradšej rozprával o jeho stavaní, lebo na svoju prácu bol naozaj hrdý. Oči mu vtedy žiarili, na lícach sa mu opäť zjavili jamky. Melánia ho rada počúvala. Nechala ho rozprávať toľko, koľko sa mu žiadalo, lebo dovtedy sa nenašiel nik, kto by mu plne venoval svoju pozornosť a obdiv.

„Vieš, že veľa ľudí nepozná moje meno?“ priznal sa jej raz. „Pre nich som len mladší Mursa.“

Cítila, že je pri nej čoraz uvoľnenejší, a to ju tešilo, no zároveň privádzalo do rozpakov. Priveľmi jej pripomínal Mariota v čase, keď si aj on z nej uťahoval, keď jej rozprával o svojich plánoch do budúcnosti, keď ju ešte miloval.

Martin bol ako každý Mursa – náladový, tajnostkársky, občas krutý, inokedy prekvapivo nežný. Jedno však mal s Melániou spoločné – bol takisto nešťastný. Ani on nestrávil posledných pätnásť rokov tak, ako si predstavoval, a cítil krivdu. Mariota mal rád tak veľmi, až ho za to nenávidel. Rovnako ako Melánia.

Definitívne si ju získal, keď prišiel v jednu noc do jej cely a oznámil jej, že má pre ňu prekvapenie. Váhal, stál pri dverách a neisto na ňu hľadel.

„Čo to je?“ rozospato sa spýtala.

Podišiel k stolu a položil naň čosi tmavé. Potom sa placho usmial a odišiel.

Keď Mel uvidela, čo tam nechal, takmer sa rozplakala od šťastia. Na stole ležala fotografia jej dcérky. Musela byť nová, lebo dievča malo krátke vlasy a na tvári jeden z tých zasnených pohľadov, aké mávajú tínedžerky. Melánia prstami prechádzala po jej črtách.

O toľko vecí svoju dcéru pripravila! A celkom zbytočne.

Spomenula to aj Martinovi. „Veľmi to ľutujem. Nevie ani len čarovať, amulet sme pred ňou ukryli. Keby som mohla otcovi odkázať, aby si ju zobral k sebe... aby sa o ňu postaral. Dať jej tak možnosť žiť s tými, ku ktorým patrí.“

Martinus nereagoval, len zadumane hľadel na svoju priateľku a ona vytušila, čo to znamená. V srdci jej svitla nádej.

V tú noc ju zobudilo nežné hladkanie po líci. Mala ho ubolené z ďalších Grigových návštev, preto sa rýchlo prebrala a prekvapene sa pozrela do Martinovej tváre.

Nič nepovedal, preto aj ona mlčala. Premáhala sa, aby nezastonala od bolesti. Dovolila mu, aby ju hladkal po doráňanej tvári a čakala. To mu dodalo odvahy.

Pritiahol si ju k sebe a privinul na hruď.

Bolo to pevné a láskavé objatie. Mel takmer zabudla, aké to je. Vzlykla od náhleho prívalu emócií.

„Aj tak ma nikdy nebudeš milovať tak ako Mariota,“ zašepkal.

„Aj za to ho nenávidím,“ ľútostivo odvetila.

Odtiahol sa od nej a odhrnul jej vlasy z tváre. „Dobre teda, pomôžem ti. Kvôli svojej neteri, kvôli tebe...“

„... a kvôli sebe,“ dokončila. „Odíď so mnou odtiaľto, Martin. Zastanem sa ťa pred Henrichom. A ak by si mu pomohol zorientovať sa v Magrade...“

„Mám jeho plány. Všetky plány Magradu. Odložil som si ich,“ pokrčil plecami. „Je to skvostné dielo, nemohol som ich zničiť.“

„Ach, tá vaša mužská márnomyseľnosť,“ usmiala sa a chytila ho za ruku.

„Odídeme odtiaľto aj s plánmi. Veď ani ja nemám čo stratiť. Môj život doteraz nemal ktovieakú cenu.“

„Tak nehovor!“ zahriakla ho.

„Je to pravda, ale možno sa ti to podarí zmeniť.“

Nevedela, čo má na to povedať.

„Môže sa stať...“ pošúchal sa po čele. „Možno to nevyjde. Možno neutečieme obaja, ale... tie plány sa nesmú dostať Grigovi do rúk. Zničil by ich. Zajtra v noci ich skryjem...“

„Kam?“

„Premýšľal som o tom... Napadlo mi, že by som ich mohol ukryť v dome svojich rodičov. Teda v tom, čo po ňom zostalo. Nikto ich tam nebude hľadať, kým si po ne neprídeme.“

„Keby si išiel za Henrichom a...“ chcela navrhnúť, ale Martin to okamžite zamietol.

„Nie, nebudem riskovať. Nemusel by mi uveriť, šupol by ma do väzenia, a ty by si zostala tu. Pôjdem tam len s tebou.“

„Dobre teda, ale neukry ich v troskách. Daj ich radšej do domu mojej mamy. Vieš, že býva mimo Ľubietovej. Určite ich tam nenájde. Je málo pravdepodobné, že by ich niekto hľadal v dome slepej veštkyne. Ver mi!“

Ten nápad sa mu zapáčil. „Do Anninho domu?“

Prikývla.

„Dobre teda. A hneď odtiaľto pôjdeme tam. Spolu.“

Podala mu ruku a zašepkala: „Spolu!“

Keď odchádzal, opýtala sa ho: „Prišiel si do pevnosti kvôli mne?“

Lišiacky sa usmial: „Asi by si mala o mne niečo vedieť.“

Nadvihla obočie.

„Miloval som ťa už vtedy, keď si ako dievča doliezala za Máriom.“

Mija cítila, ako ňou ktosi trasie. Strhla sa a neveriaci pohľad jej mamy zrazu zmizol.

„Výborne,“ pochválila ju Adria. „Máme, čo sme potrebovali. Plány sú u Anny.“

„Poďme preč,“ zavelil Metoj.

„Nie,“ namietla Mija. To nie je všetko, to nie je všetko , šepkalo jej čosi do ucha. Prosebne sa pozrela na Adrianu. „Musím to vidieť až do konca. Musím vidieť, čo sa stalo.“

„Mija, nebude to... príjemné, nemali by sme strácať čas,“ presviedčala ju Adria.

„Myslím si, že je to dôležité...“ Pomoc hľadala aj u Metoja, no aj on sa tváril nesúhlasne.

Miseag, máme ešte čas? opýtala sa ho.

Áno , odvetil stroho.

„Tá chvíľa nám už neublíži, nie?“ opýtala sa Adriana.

Metoj sa napokon dal obmäkčiť. „Pokračuj, ale rýchlo,“ prikázal Miji.

Takmer sa zasmiala. Akoby to vedela urýchliť!

Z vyčerpaných rúk sa jej opäť hrnuli prúdy magiol.

Miseag pokrútil hlavou. Nechápal, ako je možné, že pred Henrichom sa deje to isté, čo pred ním, hoci sú na rozdielnych miestach. No tieň mu nedal čas na premýšľanie – švihol plamenným chvostom a Miseag ho musel podletieť.

Zvládnete ho? opýtal sa Arabesa.

Odpoveď bola celkom jasná: Choď!

A Miseag vyrazil za svetlom tak rýchlo, ako mu to manévre dovolili. Rozzúrenú beštiu nechal za svojím chrbtom.

Ešte trikrát objavil chodbu, v ktorej beštia lietala zo strany na stranu a uhýbala sa pred akýmsi neviditeľným útokom, ktorého pôvodcom mohol byť iba Henrich. A vždy, keď tvora uvidel, uvedomil si, že cesta k nemu mu trvala kratšie. Je to špirála! usúdil. Točil sa v zužujúcej špirále a už ani na okamih nepochyboval o tom, čo ho čaká v strede. Srdce mu bilo ako zvon.

„Len poď!“ smial sa hlas spoza dverí, ku ktorým ho priviedol blikot svetla. Bol to Grigorias.

Dvere sa rozleteli a Miseaga ožiarila ostrá žiara. Jeho oči privyknuté na tmu celkom oslepila.

„Zomrieť sa dá aj jednoduchšie, Mursa!“

Pomaly sa mu vracal zrak. Vošiel do miestnosti a žmurkal, až kým jasne nevidel Grigovu postavu obklopenú množstvom čarovných špirál. Stáčali sa okolo jeho tela ako hady a zaberali celú miestnosť.

Miseag sa neodvážil k nim priblížiť. Ešte nie... Spoliehal sa na Grigov podrezaný jazyk a dúfal, že sa mu sám pochváli, čo si pre nich ešte pripravil.

Grigo si ho posmešne premeral. „Prišiel si len takto? S obyčajnou vuznoškou a čarulou?“

Nereagoval.

„Vieš, čo je tragédia?“ opýtal sa Miseaga vážne. „Kniha bola v zlých rukách. Ani ty, ani Marioto nemáte dosť fantázie. Z Mursovcov ju mal iba Martinus a ten sa Knihy nechcel ani dotknúť. Teraz konečne má toho pravého majiteľa.“

„Nie si jej majiteľ!“

Grigo odhalil drobnú koženú knihu vo svojej ruke a zákerne sa usmial: „Tak si po ňu poď.“

Miseag, máme ešte čas? opýtala sa ho zrazu Mija.

Áno , odvetil stroho, prekvapený, že už dokážu nadviazať spojenie.

„Bojíš sa?“ podpichoval ho Grigo.

Miseag pocítil ostrú bolesť v ramene, kde mal vytetovaný znak Nositeľa. Zoskočil z vuznošky a vážne sa zahľadel na Griga. „Marioto bol jej Nositeľ, o tom asi vieš.“

Grigorias sa uškrnul.

„A vieš, kto bol jej prvý Nositeľ?“

Grigo neodpovedal, veď bolo predsa jasné, že ako Maettreg vedel o histórii Knihy odpovedí všetko, čo sa vedieť dalo.

„Servác Mursa. Bol jej Nositeľ, vieš?“ Miseag každé jedno slovo zvlášť zdôraznil. „Ani jeden z nás sa nenazval jej majiteľom.“

Grigoriasovo čelo sa zvraštilo.

„Knihu totiž nemôžeš vlastniť,“ vysvetlil mu Miseag. „Môžeš ju len chrániť. A  sama si vyberie, kto bude mať tú česť,“ usmial sa. „A ty to nie si, Grigorias.“ Natiahol ruku a zakričal: „Poď ku mne!“

Znak na obale Knihy odpovedí zrazu zažiaril a Grigo ju od prekvapenia pustil na zem. Alebo spadla sama?

Špirála okolo neho sa začala hrozivo krútiť.

Grigo čarami privolal Knihu naspäť, ale neposlúchla ho. Chcel ju zodvihnúť, no žiara mu opäť popálila ruku. Skríkol od bolesti.

„Nedostane sa k tebe!“ zaprisahával sa. Čarovná špirála sa divoko rozkrútila a Miseag do nej vrazil svojou vuznoškou. Použil zaklínadlo, ktorým ničil čarule, no neúčinkovalo to na ňu.

Grigo sa opäť pokúsil podmaniť si Knihu, ale raz ho zamrazila ako kvapuľa, potom odhodila ako vír a neskôr popálila ako ohnivé kamene. Miseag naozaj veril, že Kniha si k nemu prerazí cestu, ale zmohla sa len na odpor proti Grigovej moci.

Zhlboka sa nadýchol. Nenapadalo mu nijaké zaklínadlo na zničenie ochrany špirály, preto mu zostalo jediné – prejsť cez ňu až do stredu.

„Zničím ťa, len to skús!“ zastrájal sa Grigo, keď videl, o čo sa pokúša.

Miseag vykročil vpred a musel vynaložiť všetku svoju silu na to, aby ho špirála nezmietla so sebou a nezničila jeho čarulu. Každý krok bol namáhavý, každá ďalšia sekunda sa mu zdala dlhšia.

Grigorias naňho pokojne hľadel. V ruke držal meč. Kniha ležala pri jeho nohách a čakala na svojho Nositeľa.

Vtom sa Mi seagovi zatočila hlava, pocítil náhlu nevoľnosť. Strácal sily. Stred bol ešte tak ďaleko. Už sa nemohol vrátiť. Kráčal vpred, v hlave mu dunelo, pred očami sa mu zahmlievalo.

Keď sa k nemu dostanem, budem mať menej síl ako bábka , uvedomil si. A presne o to Grigovi šlo.

Melánia sedela na svojej posteli a zdanlivo pokojne hľadela pred seba. V ruke zvierala fotografiu svojej dcéry a v duchu premýšľala, čo by jej povedala, keby ju znova uvidela.

Nepočula ho vojsť. Až keď ňou zatriasol, strhla sa a vrátila sa naspäť do reality.

„Pripravená?“ ustarane sa opýtal Martinus.

Zhlboka sa nadýchla a prikývla. Stisol jej ruku a viedol ju z cely.

Srdce im obom bilo ako splašené.

Vo dverách zastala a rozhliadla sa dookola. Nechcelo sa jej veriť, že opúšťa to hrozné miesto.

Potiahol ju von. „Musíme zísť po schodoch až k hlavnej chodbe. Cez deň tu býva rušno, ale v noci všetci spia. Prechádzal som tadiaľto aj včera a nik tu nebol,“ šepkal, kým kráčali tmavou chodbou smerom k schodisku. „Strážcov som omráčil, nemusíš sa báť.“

„A čo potom, keď budeme v hlavnej chodbe? Nie je tam nejaké spojovadlo?“

„Nie, musíme vyjsť von. Zabočíme doprava a tá chodba nás privedie k dverám.“

Prišli k schodisku. „Opatrne, je tu tma. Budem ťa viesť,“ zašepkal a pomaly schádzal dole, pevne ju držiac za ruku. „Ničoho sa neboj...“ šepkal. Rozmýšľala, či chce dodať odvahy jej, alebo sebe samému. Keď videla v tme jeho krásne žiariace oči, pochopila, že nemá strach. Bol pripravený na všetko.

Schody sa im zdali nekonečné, hoci sa míňali jeden po druhom tak rýchlo, ako sa striedali ich nádychy s výdychmi. Melánia bola čoraz nervóznejšia.

„A teraz doprava!“ zavelil, keď mali za sebou posledný schod. Rozbehli sa po dlhej chodbe. Nemohli si svietiť, aby na seba neupozornili, a tak bežali v ústrety desivej tme, nevediac, čo ich na konci čaká. Ruky sa im potili a srdcia im bili ako zvony.

„Nie!“ zvrieskla, keď pred sebou zbadala črtajúcu sa postavu.

Martinus ustrnul.

Po líci sa jej skotúľala slza.

„Idiot!“ zasyčal z tmy Grigorias. Oči mu žiarili nenávisťou a desivou zlobou. Melánia sa roztriasla po celom tele. Pevne stisla Martinovu ruku. Pozrel sa na Melániu a hrdo zdvihol bradu. V druhej ruke sa mu objavil prútik.

Grigorias k nim kráčal neozbrojený. Melániu si nevšímal. „Ako je možné, že každého Mursu poblázni jej tvárička?“ zasyčal. „Dal si sa zmanipulovať ako bábka... si úbožiak!“ Pomaly sa k nim približoval. V tme jeho oči hrozivo svietili, sľubovali krutú pomstu.

„Nechaj ho,“ zaúpela Melánia. „Martin, uteč, prosím, uteč!“ žiadala ho.

Blížiace sa kroky počuli z každej strany chodby. Čakali tam na nich! Ktovie, koľko nocí tam čakali, kým sa Martin odhodlá ujsť. Preto ju Grigo nechával tak dlho nažive... Čakal na príležitosť zbaviť sa dvoch múch jednou ranou.

K Martinovi zrazu leteli zaklínadlá z rúk každého bojovníka, ktorí ich obklopovali v úzkom desivom kruhu. Nepodarilo sa mu odraziť všetky naraz. Tri, možno viac, Mel si tým nebola istá, lebo zrak jej skalili slzy, narazili do jeho mohutného tela a Martin s desivým výkrikom spadol. Držal ju tak pevne za ruku, že ju stiahol so sebou.

„Nechaj ho, Grigo!“ zúrivo kričala Melánia. „Nerob to! Je to Mariotov brat!“

Bolo to márne. Martinus sa zvíjal v obrovskej bolesti a ona sa mohla len prizerať jeho utrpeniu, mohla len bezmocne sledovať, ako sa jeho krásna tvár skrúca od hroznej bolesti. Grigorias sa na nich spokojne usmieval.

Martinus si ju rukou pritiahol k sebe a zašepkal, chrčiac od bolesti: „Nič to...“

„Martin,“ šepkala, zatiaľ čo jej horúce slzy zmáčali líca.

„Nakoniec môj život aj tak nemal zmysel,“ zalapal po dychu, „tak aspoň moja smrť.“

Stisla mu ruku. „Martin!“

„Uteč, kým sa dá...“

A Grigorias sa za jej chrbtom smial. Potom k nemu vyslal ďalšie zaklínadlo. Martinus, kričiac od bolesti, tuho zvieral Melániinu ruku. Bezmocne nad ním sedela, nariekajúc a opakujúc jeho meno: „Martinus, Martinus...“

Vtom Grigorias zrušil všetky kliatby a Martinovo telo ochablo. Melánia vzala do rúk jeho strhanú tvár a privinula si ju k sebe. „Prepáč mi to,“ opakovala stále dookola, akoby nič iné už nedokázala. „Prepáč...“

Ledva lapal dych. Mal strhaný a umučený výraz ako starý muž, ktorý má už svoje odžité. Melánia v tej chvíli prežívala dvojaké muky. Trýznil ju pocit úplnej bezmocnosti a viny. Martinus trpel kvôli nej! Aká bola len sebecká, keď ho využila na to, aby jej pomohol. Nielen jej dni boli zrátané. Jej vinou trpel aj ďalší, nevinný človek. Nenávidela sa za to, nenávidela...

„Prepáč mi to, Martin...“ plakala. Naklonila sa k nemu a na pery mu vtlačila jemný bozk.

„Uteč!“ zamrmlal a jeho ruka zovrela prútik. Pozviechal sa zo zeme, pustil jej ruku a pozrel sa na Grigovu pobavenú tvár.

„Bojuj proti mne!“ vyzval Griga. Prútik premenil na meč, ledva ho však udržal v rukách.

Naťahoval čas, aby mohla utiecť. Nedokázala to. Nemohla ho tam nechať stáť a bojovať v nerovnom súboji, ktorý by sa tak či tak skončil jeho smrťou.

Konala rýchlo. Vyrazila mu meč z ruky a zahnala sa ním proti Grigoriasovi. Nik z nich to nečakal. Martin sa zapotácal a Grigo sa síce uhol, no meč ho porezal na tvári. Z hlbokej rany mu tiekla krv.

Zaklínadlá jeho mužov zrazili Melániu na kolená.

Martin k nej priskočil a uchopil spadnutý meč.

Mel otvorila oči a videla tmavé zaklínadlo, ktoré vrazilo do jeho chrbta. Oči sa mu rozšírili od prekvapenia.

Padol vedľa nej, meč zarinčal na kamennej podlahe. Martinus stisol Melániinu ruku, lebo pochopil, že sa blíži koniec.

„Martin!“ rozľahlo sa po celom hrade. Melánia kričala, kolísajúc jeho telo, volala ho, no bol mŕtvy. Nemohol odpovedať, nemohol sa na ňu opäť usmiať, nemohol jej nič viac povedať. Nikdy, nikdy viac. Keby vtedy nebola súhlasila, ešte stále by žil!

„Naozaj ste si mysleli, že sa vám to podarí?“ opýtal sa Grigorias úlisne. „Že si nik nevšimol, ako dlho zostáva v tvojej cele? Že sme si nevšimli, ako čudne sa správa? Ako sa teší na teba?“

Zodvihla k nemu zúrivý pohľad a hlasom plným nenávisti a viny zašepkala: „Preklínam ťa, Grigorias Zka! Preklínam ťa za všetko, čo si spôsobil.“ Nechty si zaryla do kože tak silno, že z nich začala vytekať krv. Hľadela na Grigovu krvácajúcu tvár a oči jej zažiarili ako dva červené plamene. „Preklínam ťa touto krvou!“ Natiahla ruku mokrú od svojej aj Martinovej krvi a ožiarila ju oslepujúco zlatá žiara. „Zomrieš, Grigorias Zka!“ jej hlas zrazu zmocnel. „Prisahám na túto krv, že za to zaplatíš.“

Žiara preletela ku Grigoriasovi a označila ho. Splynula s jeho telom a prekliatie bolo dokončené. Melánia vzápätí vyčerpaná a bezvládna spadla na zem.

„Prekliala ho svojou krvou,“ ozvalo sa spoza Mije. Už neboli v priestoroch väznice, ale na chodbe, kde Martinus zomrel. Ani si nepamätala, ako sa tam dostala. Chodba sa trocha kĺzala, lebo Kvapka ju zamrazila svojím mrazivým dychom, aby ich nepopálila.

Mija potriasla hlavou, aby si urovnala myšlienky. Opäť bola sama sebou, ale kdesi v hĺbke ešte stále prežívala matkino zúfalstvo a hnev. Tie mocné emócie otriasli jej vnútrom. Chvíľu nebola schopná slova. Cítila únavu v každej časti svojho tela.

„Prekliala ho mojou krvou,“ dodala. „Mojou a  Martinovou krvou, takže krvou Mursovcov.“ Pozrela sa na svojho starého otca. A vtedy pochopila, prečo sa ju Grigo pokúša zabiť. Mel mu v podstate prisahala, že zomrie Mijinou rukou. Preto podľahol panike, keď mu Mija vo Vodnom zámočku sľúbila, že za všetko zaplatí, že sa o to postará.

„Nevedela som, že čarodejníci majú moc preklínať,“ poznamenala Mija.

Adria jej to stručne vysvetlila: „Veľmi sa o to nepokúšajú. Málokto to dokáže a podarí sa to len za výnimočných okolností. Spútaním nenávisti a zúfalstva, volaním po spravodlivosti... Prekliatie určujú duchovia, čarodejník je iba sprostredkovateľom.“

Mija im nemala za čo ďakovať. Grigovo prekliatie bolo aj jej prekliatím. Doteraz jej prinieslo iba zlo a bolesť. Veď preto zomrel Ivan!

No nemala čas zaoberať sa tým. Vlasy jej vleteli do tváre, okolo nich sa zdvihol silný vietor a ona sa zmätene rozhliadla naokolo, aby zistila, čo sa deje.

„Mija, skry sa za mňa!“ prikázal jej Metoj. Vytiahla Meliochos a zmenila ho na meč. Všetci muži sa primkli k nej a vytvorili kruh. V rukách zvierali meče a ich telá obaľovali čarule. Mija stála medzi Metojom a Adrianou.

Zatvorila oči a sústredila sa na svoju predtuchu. Skôr ako stihla zistiť, odkiaľ prichádza hrozba, ozvalo sa pukanie. Spomedzi škár vo dverách, spomedzi zábradlia schodišťa a z každej strany sa k nim hrnuli akési tmavé tvory. Tiene, ktoré zvierali kamene, leteli ponad nich.

Mija s hrôzou prerátala mužov, čo stáli okolo nich. Po bitke vonku ich nebolo viac ako štyridsať. Tiene sa k nim hrnuli v hustých chumáčoch, a keď sa roztiahli, boli dvakrát väčšie ako Metoj.

Spúšťali k nim veľké kamene, ktoré sa odrážali od ich čarúl. Niektoré tiene zostali nad nimi, prisali sa k stropu, vytŕhali z neho celé kusy a zhadzovali ich nadol. Ostatné zleteli k nim a zaútočili. Točili sa dookola, narážali do čarúl a nijaký meč ich nedokázal zastaviť.

Vtom sa Mija zmätene rozhliadla. „Norglius! Kde je Norglius?“

„Musíte ich spútať!“ kričala Adria.

No hoci sa im tieto tiene podarilo spútať, valilo sa na nich ďalšie obrovské mračno.

„Kde je Norglius?“ opakovala Mija.

„Zostaň tu!“ kázal jej Metoj.

Mija namiesto toho vyšla z kruhu. Nebála sa, lebo jej magiolová čarula bola zatiaľ nepreniknuteľná.

„Mija!“ kričal na ňu starý otec.

Norglia zazrela takmer v poslednej chvíli. Strácal sa v tajných dverách na konci chodby. Keby to nevidela na vlastné oči, myslela by si, že to je len stena. Naňho tiene neútočili, a tak jej už bolo jasné, že Grigo ho do cely nastrčil. Veď aj jeho cela mala priesvitné dvere, nie ako Melániina! Čakal na nich. Mal zistiť, kde sú Martinove plány, a potom utiecť. Nebol Grigovým zajatcom, preto určite vie, kde sú kamene Maettregov!

„Musím ísť za ním!“ vykríkla Mija a pozrela sa na Metoja, ktorý odrážal útoky tieňov na jej čarulu. „Povie Grigovi, kde sú plány, a on hneď zaútočí na Annin dom!“

Zo schodišťa sa na nich valili ďalšie mračná tieňov. Mija nechcela míňať zvyšky svojich síl na ich zastavenie.

„Choďte!“ zvolala Adria. „Zastavte ho. My sa postaráme o toto!“ Spútané tiene jeden po druhom padali na zem, no Mija si aj tak nevedela predstaviť, ako sa im podarí všetky zastaviť.

Viro... Viro, poď dnu. Pomôž nám! volala ho. Kvapka, pomôž im!

Metoj kývol hlavou smerom k mužom, čo stáli okolo neho.

„Budeme vás kryť,“ povedala im Adriana.

Potom sa rozbehli k stene, kde sa stratil Norglius.

Aluvágy, maettregské kamene , volala Mija v duchu a dúfala, že ju poslúchnu tak, ako to kedysi urobil Viro. Nájdite ma! Poďte za mnou!

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .