Mariotovi dediči 3

Odhalenie

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Mariotovi dediči 1 – Predurčenie

Mariotovi dediči 2 – Blúdenie

Marja Holecyová

Mariotovi dediči 3 – Odhalenie – e-kniha

Copyright © Fragment 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

5
Jednoduché a zložité

„Blýska sa nám na lepšie časy.“

Mija vstávala z postele s nepríjemnou bolesťou v žalúdku, ale tentoraz sa ňou nenechala vyviesť z miery. Zlá predtucha už nebola ničím novým – odkedy opustili Magrad, nedokázala sa jej zbaviť. Snažila sa ju varovať pred Grigoriasom? No čo ak Marioto dodrží svoj sľub a ochráni ju pred ním? Znamenalo by to, že ju predtucha varuje pred iným nebezpečenstvom. No pred akým?

Tieto otázky dočasne zahodila za hlavu a svoje myšlienky sa rozhodla venovať jedinému cieľu – ceste do Ľubietovej.

Miseag ju už netrpezlivo čakal v jedálni. Pohľad, ktorý na ňu uprel vo chvíli, keď vošla dnu s raňajkami, už dobre poznala. Takto na ňu zazeral vždy, keď sa stalo niečo nedobré a ona v tom mala prsty.

„Prečo sa mračíš?“ opýtala sa.

„Ráno som sa rozprával s Henrichom,“ nespokojne jej oznámil. Sadla si oproti nemu a pomaly začala chlipkať horúce kakao. „Prišiel za mnou, aby sa dozvedel to, na čo sa nechcel pýtať teba.“

„Napríklad?“

„Najprv chcel vedieť, či sú tie Perníkove výmysly o nás dvoch pravdivé. Kalenčáková mu o nich povedala a jeho to vraj dosť znepokojilo.“

„A čo si mu na to odpovedal?“ opýtala sa znepokojene.

Zamračene sa na ňu pozrel: „Čo by som mu mal povedať? Pravdu. Vysvetlil som mu, že som nemal na výber a musel som ťa pobozkať.“

„Chudáčik, dúfam, že ťa poľutoval,“ zamrmlala a hlasno si odchlipla z kakaa.

Uškrnul sa: „Nie, vyzvedal ďalej. Chcel vedieť o všetkom, čo sa stalo v Maettregii aj v Magrade. Potešil som ho informáciou o Mariotovom sľube, že ešte aspoň na rok odloží útok na Spoločenstvo. Henrich hovoril, že tým sa veľa vecí mení. Potom som mu prerozprával verziu bez Galey a Knihy, ale mám pocit, že mi neverí. Špeciálne sa vypytoval na Grigoriasa – tuší, že do Maettregie šiel aj za vlastnými záujmami, nielen kvôli Mariotovi. A vieš, čo ešte chcel vedieť?“

Pokrútila hlavou.

„Či náhodou nie si v ohrození. Či náhodou Grigorias nejde po tebe a tvojich magiolách...“

Zbledla: „Dúfam, že si mu nepovedal...“

„Klamal som, môžeš byť pokojná. Klamal som Hlave Spoločenstva a človeku, ktorý mi dal strechu nad hlavou a umožnil študovať na jednej z najlepších škôl. Čo mi, samozrejme, nezabudol pripomenúť, keď sa ešte raz uisťoval, či som mu povedal všetko.“

„Ďakujem...“ zašepkala.

„Je to riadna sprostosť. Zbytočne sa ohrozuješ. O Knihe mu povedať nemôžem, ale ty o Grigoriasových vyhrážkach áno. Postaral by sa o tvoju bezpečnosť!“

„Miseag, už sme sa o tom rozprávali. Obaja máme svoje tajomstvá a obaja pre ne musíme klamať. Je to jednoduché.“

„No moje dôvody sú na rozdiel od tvojich rozumné,“ namietol podráždene.

„Aj tie moje,“ tvrdila a viac sa k tej téme nevrátili.

Hoci Miseag vôbec nebol nadšený, Mija trvala na tom, aby najskôr navštívili Annu. Našli ju v jej schátranej chatrči a na ich veľkú radosť bez spoločnosti duchov. Sedela v tej istej zapáchajúcej izbe ako pri ich prvej návšteve. Rovnaký neporiadok, chlad a nepríjemná tma. Len Anna bola ešte zničenejšia a zhrbenejšia, oči bez viečok upierala pred seba.

„Len poďte dnu,“ zachrapčala ešte skôr, ako otvorili vstupné dvere dokorán.

Bez slova ju poslúchli a sadli si oproti nej. Miju pri pohľade na ňu premohla ľútosť. „Ako môžete bývať v takejto diere, keď váš syn žije v zámku?“ nechápala a v hlase neskrývala pohoršenie.

„Je to moja voľba. Som veštkyňa. Duchovia by nikdy nevstúpili do prostredia, v akom žiješ s mojím synom. Majú iné nároky.“

Mija sa znechutene rozhliadla po špinavej, starej kuchyni: „Radšej to nenazývajme nárokmi...“

Rozhostilo sa medzi nimi ticho. Po prvej minúte sa Miseag pohmýril. Po druhej si Mija vyložila ruky na stôl a klopkala nimi. Minúty pomaly plynuli a oni len čakali, kto prvý sa odváži prerušiť mlčanie.

„Tá veštba, ktorú ste vyslovili, sa naplnila,“ poznamenala Mija a cítila sa hlúpo, pretože to isté oznámila Anne už v Magrade, keď ju priviedla Timea Perníková.

„Možno. No to ešte nič neznamená, toto je len začiatok.“ Aj vtedy jej povedala to isté.

„Takže ste klamali. Veštba bola pravdivá,“ dodal Miseag, ale Anna necítila potrebu potvrdiť to, čo bolo zrejmé.

„A ja som zlyhala...“ zašepkala Mija.

Miseag na ňu vrhol nesúhlasný pohľad. Opäť nastalo ticho. Mija dúfala, že Anna ešte niečo povie, čosi, čo by im pomohlo, ale starena sa ani nepohla.

Miseag si podupkával nohou a upieral netrpezlivý pohľad na dvere, akoby ich chcel očami k sebe privolať.

„Nechcete nám niečo povedať?“ skúsila napokon Mija priamo. „S Ľudom mieru ste mali pravdu...“

„Dlhujem ti už len jednu veštbu a ten čas ešte neprišiel... Teraz ti nemám čo povedať.“

„Aha,“ vzdychla si. Miseag okamžite vstal zo stoličky.

„Ešte prídem... pozrieť sa, ako sa máte,“ sľúbila a vstala. „Dovidenia...“ začervenala sa. Taký pozdrav sa naozaj nehodil pri rozlúčke so slepou ženou.

„Nezabudni na svoj sľub, Mija,“ náhle zachrapčala jej stará mama.

Otočila sa: „Aký sľub?“

„Ten, ktorý si dala Miseagovej matke. Nezabúdaj naň.“

Miseag sa zarazil: „Sľub? O ničom neviem.“

„Nebojte sa,“ ubezpečila ju Mija, „nezabúdam naň.“

Veštkyňa k nej otočila svoju zničenú tvár: „Ak je to tak, potom nevieš, k čomu si sa zaviazala.“

„Nerozumiem...“

„Zistíš to... ale neskôr. Čoskoro pochopíš, na čo ste naozaj predurčení.“

Odvrátila tvár a opäť uprela svoje slepé oči pred seba. Ich rozhovor sa skončil.

Rozlúčili sa a vyšli na chodbu, šťastní, že sa môžu nadýchnuť čerstvého vzduchu. Mija videla v tme horšie ako Miseag. Nešťastne zakopla do stojana s dáždnikom a farebnými papiermi stočenými do rúrky. Rozkotúľali sa po celej chodbičke.

Miseag jej pomohol pozbierať ich.

„Na čo je jej toľko papierov a dáždnik? Požičiava ho duchom, keď prší?“ hundrala Mija.

Rýchlo ich uložili do stojana a vyšli do horúceho júnového dňa. Mija sa zhlboka nadýchla čerstvého vzduchu, no hneď ako sa za nimi zatvorili dvere chatrče, Miseag sa jej opýtal: „Aký sľub si dala mojej mame?“

Mija sa pozrela za Miseagov chrbát, kde stálo MaGi a pred ním ich osobný strážca. Bol zaujatý okolitou prírodou, ich rozhovor si nevšímal. „Nechcela som ti to zatajovať, len som nemala čas porozprávať ti o tom. Musela som jej sľúbiť, že na teba dám pozor, že sa o teba postarám. To je všetko. Žiadala ma o to predtým, ako sa postavila proti Grigoriasovým mužom...“

Prikývol, ale nepovedal ani slovo. Mlčky vykročil k autu a otvoril jej dvere. Predtým ako nasadla, pozrela sa mu do tváre, ale on odvrátil zrak. Vytušila, že ešte neprišla tá správna chvíľa, aby mu prezradila, že Galei musela sľúbiť aj to, že sa postará o Knihu odpovedí.

Mija potom pár slovami opísala Tiborovi cestu do Adrianinho domu. Miseag sa tváril nesúhlasne. S touto návštevou nerátal.

„Pôjdem tam sama. Nebudem dlho, len ju chcem o čosi požiadať,“ ubezpečovala ho.

„A to sa nedá vybaviť až po tom, keď vybavíme našu záležitosť?“

„Nie,“ prosto odvetila a zvyšok cesty statočne odolávala jeho zamračenému pohľadu.

Adriana Kalenčáková ju už čakala. Srdečne ju privítala, akoby boli kamarátky, ktoré sa odvčera nevideli. Potom ju zaviedla do záhrady a ponúkla pohárom kofoly. Mija bola rada, že sa jej nepýtala na to, čo s Miseagom zažili, nepýtala sa na udalosti v Magrade ani v Maettregii.

„Henrich bol od začiatku presvedčený, že sa vrátiš a odmietneš Mariotovu ponuku zostať. Ja som sa však bála, že ťa presvedčí. Situácia v klane nebola dobrá, takmer ťa vyhnali. Navyše Marioto bol vždy veľmi presvedčivý. Určite to nebolo ľahké rozhodnutie, hlavne keď si sa dozvedela o všetkých tých klamstvách, ktorými vás Spoločenstvo kŕmi.“

„Nebolo to ťažké,“ ticho priznala. „Zabil moju mamu.“

Adrianu to zaskočilo: „Priznal to?“

„Nepoprel.“

„Och...“ odpila si z kofoly. Ruka, v ktorej držala pohár, sa jej zatriasla. „Neverila som tomu. Myslela som, že to Grigorias. Ťažko uveriť, že dvaja ľudia, ktorí sa mali tak radi...“ nepokračovala ďalej.

„Tiež som si priala, aby to poprel. Veľmi som si to priala,“ povzdychla si. „Chcela som mať rodičov, ktorí sa ľúbili. Chcela som mať pocit, že som na svet neprišla len vďaka hlúpej stávke.“

Adriana len stroho prikývla: „Možno Marioto nie je taký zlý, ako ho vykresľujú, ale rozhodne to nie je dobrý človek.“

Čakám! ozvalo sa v Mijinej mysli. Miseagov hlas bol podráždený.

Mija sa pohmýrila. „Chcela by som vás o niečo požiadať...“ váhavo začala.

„Tykaj mi, Mija. Už nie som tvoja profesorka, môžeme si tykať.“

„Tak by som ťa chcela o niečo požiadať,“ opravila sa s úsmevom. „Poď so mnou do Polisu. Viem, že ťa Metoj vyhodil z Úradu. Henrich ti dá prácu a budeme sa môcť častejšie vídať.“

„Nie,“ vyhlásila bez najmenšieho zaváhania.

„Ale...“ pokúsila sa namietnuť, no Adriana jej nedala príležitosť.

„Mija, povedz mi, koľko mám podľa teba rokov?“ opýtala sa jej s nadvihnutým obočím.

„Hm...“ zamyslela sa. Prezrela si jej peknú tvár, všimla si vrásky na jej opálenej pleti, smutné oči. „Toľko, ako moja mama, nie? Tridsaťpäť rokov?“

Usmiala sa. „Možno na to nevyzerám, ale nie – mám viac. Ženy v mojom veku vstávajú každé ráno z postele, aby svojim deťom pripravili desiatu. Trápia sa kvôli dospievajúcej dcére, ktorá začína randiť, synovi, ktorý chodí poza školu... Mija, ja takéto problémy nemám a nebudem ti tvrdiť, že mi to nie je ľúto. Vieš, čo robím každé ráno? Chvíľu sa pozerám do stropu a počúvam to otrasné ticho v dome, potom vstanem a všetky myšlienky venujem svojej práci. Ľubietovej som obetovala svoju mladosť, dala som jej všetku energiu, ktorú iné ženy delia medzi svojho muža a deti. Nepotrebujem, aby mi za to niekto ďakoval, nerobila som to preto,“ pohľadom ukázala na plot, za ktorým sa rozprestieral jej klan. „Len Ľubietovú môžem nazývať svojím dieťaťom. Nemusia mi platiť, nemusia ma podporovať, no aj tak sa o ňu neprestanem starať. Matka by svoje deti nemala opustiť, ak na to nemá vážny dôvod, nie?“

Mija chvíľu nevedela, čo má povedať. V mysli sa jej zjavil obraz Henricha po boku Didy. Musela sa premáhať, aby sa jej pri tej predstave neskrivila tvár. O čo radšej by v Perle videla Adrianu! „No čo ak ťa aj ja potrebujem?“ skúsila.

Čakám! pripomínal jej Miseag.

Tak čakaj! odvrkla.

„Mija, dnes ti už nič nehrozí. Nemusíme ťa skrývať pred Mariotom a najväčšia hrozba, ktorá ťa v Polise čaká, je Henrichova poriadkumilovnosť, prípadne záujem médií, ale s tým by som ti nepomohla, slečna Dida má určite viac skúseností. No, pozri sa na seba... Ty ma už nepotrebuješ. Poradíš si sama, tak ako si si poradila v Maettregii aj v Magrade. Matkou ti nemôžem byť a tvoji najlepší priatelia budú s tebou v Polise. Tu sa aspoň budem cítiť užitočná a v bezpečí pred životom, ktorý mi unikol. No kedykoľvek budeš niečo potrebovať, budem tu. Na tom sa nič nezmení.“

„Viem,“ smutne vzdychla a oprela sa o sedadlo. „No tak ľahko sa ma nezbavíš! Vždy keď prídem do Ľubietovej, navštívim ťa.“

Usmiala sa: „V to dúfam.“

Mija sa pozrela na hodinky: „Asi by som mala ísť, Miseag je už od netrpezlivosti celý bez seba.“

„Čo sa týka Perníkových vyhlásení na súde o vás dvoch...“ nadhodila Adria.

„Boli to hlúposti,“ dokončila Mija. „Miseag ma potreboval nahnevať, a tak urobil to jediné, čo mu v tej chvíli napadlo. Nič viac v tom nehľadajte.“

„Keby to tak nebolo, Mija, bol by to problém pre vás oboch. Dobre si premyslite, či vám to za to stojí. Vždy je lepšie vyhýbať sa komplikovaným možnostiam. Mali by ste si dobre premyslieť, či ste ochotní zaplatiť tú cenu, ktorú si to bude vyžadovať.“

„Netuším, o čom hovoríš...“

Adriana už otvárala ústa, aby jej to vysvetlila, ale Mija ju kývnutím ruky zastavila: „A prosím, ani mi to nevysvetľuj. Ja a Miseag sme síce konečne zakopali vojnovú sekeru, ale to je všetko. Zabudni na Perníkove reči.“

„V poriadku,“ súhlasila. „Túto tému teda uzavrieme. Dočasne. A čo sa týka toho, čo som ti povedala o sebe, zostane to medzi nami, dobre? Nehovor to prosím nikomu, hlavne nie Henrichovi.“

„Vy dvaja...“

„To je už dávno uzavretá téma.“

Keď vyšla pred dom a rozlúčila sa s Adrianou, stačil jej jediný pohľad na Miseaga, aby vedela, že zúri. „Chápem,“ prikyvoval. „Toto je pomsta, však? Za všetko, čo som ti kedy urobil.“

„Nerozčuľuj sa. Nezdržala som sa až tak dlho,“ snažila sa tváriť nevinne.

„Mursovci majú pomstychtivosť v krvi, pravda?“

Pobavene sa zasmiala.

„Nastupuj!“ zvolal netrpezlivo. Keď za ňou zabuchol dvere, počula, ako si čosi nespokojne zahundral. Keď si sadol k nej a ona sa zatvárila nanajvýš kajúcne, svaly na tvári sa mu trochu uvoľnili. Takmer sa usmial.

„Bosorka,“ zamrmlal.

Mija to nekomentovala. Tibora už navigovala priamo do Metojovho domu.

Vopred si vymysleli výhovorku o stratenej fotografii v jej starej izbe, keby bol Metoj náhodou doma, ale nemuseli ju použiť. Dom bol prázdny.

„Kam teraz?“ opýtal sa Miseag, keď vošli dnu.

„Povala,“ odvetila a on okamžite vykročil ku schodisku.

Odkašľala si. No musela zakašľať ešte hlasnejšie, aby zastal a otočil sa k nej.

Veľavýznamne sa pozrela na jeho tenisky.

„To hádam nie! Veď tu už nebývaš!“ netrpezlivo namietal.

Založila si ruky vbok a čakala, kým sa nevyzuje. „Bosorka,“ mrmlal tak, aby ho počula, keď prikladal svoje tenisky k jej topánkam.

Až potom vyšli na povalu. Vzduch tam nebol o nič príjemnejší ako v Anninom dome, preto sa nezdržiavali. Mija čarami privolala pokazené hodiny a otočila ich. Miseag si so záujmom prezrel erb.

„Marioto mal pravdu. Nakoniec sa kvôli nemu museli naše klany spojiť,“ skonštatoval po chvíli. Keď odstúpil, Mija zodvihla ruky pred seba. Srdce jej bilo ako opreteky.

Z končekov prstov vytryskli prvé prúdy magiol. Henrich vstupuje dnu... Henrich Arabes Ľubieta vstupuje dnu... tá myšlienka zaplnila jej myseľ.

Chlapec s nakrátko ostrihanými plavými vlasmi stál pred pokazenými hodinami v zaprášenom kúte povaly. Popiskoval si neznámu melódiu. Mohol mať asi trinásť rokov, jeho modré oči však pôsobili staršie. Oblečený vo vlnenom svetri a tmavých nohaviciach pôsobil veľmi vážne. Len ľahkomyseľný výraz jeho tváre svedčil o tom, že je ešte dieťa.

Priložil prsty na tú časť erbu, ktorá symbolizovala Ľubietovú. „Trarijte se,“ zavolal a tmavá ruka Ľubietovej s bielou rukou Hornej Vsi sa zhmotnili. Vzápätí sa v strede hodín zobrazila tenká čiara a čarodejné ruky sa od seba oddelili. Každá akoby potiahla čiaru na svoju stranu. Za ňou sa už objavila miestnosť ponorená do hlbokej tmy.

„Henrich!“ ozvalo sa zvnútra tenkým chlapčenským hlasom.

Mijine ruky ochabli.

„Si v poriadku?“ pýtal sa Miseag.

Prikývla. Necítila únavu, no žalúdok jej tak silno skrúcalo, až sa bála, že o chvíľu opäť uvidí svoje raňajky. Prečo bola jej zlá predtucha taká silná práve vo chvíli, keď boli na najlepšej ceste dozvedieť sa pravdu o Knihe? Tak intenzívne ju nevarovala ani vtedy, keď ich chcel Grigorias zajať.

Miseag si všimol jej zaváhanie. Postavil sa pred hodiny a položil dlaň na erb. „Trarijte se,“ prikázal. Chvíľu trvalo, kým sa ruky oddelili. Ich tváre ožiarila zlatistá žiara tenkého pásiku, ktorý začali ruky erbu pomaly odťahovať.

Neodhalili však tmavú miestnosť. Keď sa hodinové dvere o centimeter odchýlili, začali sa z nich drať farebné, svetielkujúce tvory. Jedna poletuška za druhou vyletúvali von a mierili priamo na Miju a Miseaga.

„Te ognado!“ hlasno zvolal Miseag. Z jeho rúk vyletel veľký modrastý tieň a niekoľko z nich zahnal dnu. Ostatné panicky leteli von a poletovali okolo ich hláv.

„Te ognado! Te ognado!“ kričala Mija a zaháňala ich aj rukami.

„Použi magioly!“ kázal jej Miseag a te ognadom zahnal ďalšiu vlnu poletušiek.

Mija tak získala čas premyslieť si, čo urobí. Sústredila sa, zodvihla ruky ku stropu, medzi prstami si nahromadila zlatisté iskričky a rýchlo ich vypustila do vzduchu. Okamžite sa rozptýlili po celej povale a vošli aj do miestnosti v hodinách. Keď narazili na poletujúceho tvora, obkolesili ho ako v bubline, z ktorej nebolo úniku. Magiolové bublinky padli na zem a poletušky sa z nich márne pokúšali vyslobodiť.

S víťazoslávnym úsmevom sa otočila k Miseagovi: „Môže byť?“

„Nik by sa nesťažoval, ak by sme sa ich nadobro zbavili,“ pripomenul jej.

„To nech ti ani nenapadne. Zabíjať ich veru nebudem!“

Uškrnul sa: „Myslel som si.“ Podal jej ruku: „Ideme?“

Vložila svoju ruku do jeho a počkala, kým vošiel dnu. Potom sa aj ona prepchala. Dvere sa za nimi hlasno zabuchli, až obaja od ľaku nadskočili.

Bubliny s poletuškami nevydávali dosť svetla, preto musel Miseag vyčariť svetelnú guľôčku. Vypustil ju k stropu a držiac Miju za ruku, rozhliadol sa po miestnosti. Zdalo sa, že sa nachádzajú kdesi pod zemou. Nad nimi bol úzky dlhý otvor, ktorým zrejme vyletúvali dospelé poletušky, mladé by tak vysoko nevzlietli. Izba bola takmer prázdna a dosť veľká pre niekoľko stoviek hniezd s vajíčkami, ktoré boli naukladané po celom obvode. Drevenú podlahu zafarbili poletujúce tvory, ktoré miestnosť obývali. Na stenách boli kedysi rozličné nápisy, farebné obrázky, ale poletušky ich takmer celkom zničili. Zostali po nich len dotrhané franforce a nezmyselné čiary premazané farbivom.

Od nepríjemného zápachu sa Miji točila hlava a bolesť v bruchu bola ešte silnejšia. Pustila Miseaga a nečakala, kým si všetko poobzerá. Zodvihla ruky pred seba a vzápätí zalapala po dychu. Mala pocit, akoby jej ktosi tlačil ostrý kameň do hlavy. Ešte nikdy nezažila takú mocnú predtuchu. Chce jej zabrániť v tom, aby odhalili tajomstvo fungovania Knihy?

Zaklipkala očami. Kniha bola jediný spôsob, ako mohli napraviť to, čo urobila v Magrade. Nemala o čom premýšľať. Z rúk vypustila magioly a v mysli mala jedinú myšlienku: Henrich a Marioto... ako funguje Kniha odpovedí?

Miestnosť sa rozjasnila. Steny boli tmavé a drevené, podlaha pokrytá čiernou dotrhanou dekou. V kúte sedel tmavovlasý chlapec. Na svoj vek bol privysoký a v širokých nohaviciach a voľnom tričku s nápisom Hoska-Noska pôsobil vyziabnuto. Pod nápisom bol zobrazený dlhovlasý panáčik s vyplazeným jazykom. Chlapec mal mimoriadne peknú tvár s ostrými rysmi a výraznými tmavými očami, ktorými okamžite zaujal pozornosť. Len uši mu odstávali o čosi viac, ako bolo bežné.

Na druhej strane podzemnej izby stál Henrich. Bol mladší ako ten Henrich, ktorý otváral dvere do ich skrýše, ale jeho oči boli rovnako vážne. Mladá tvár budúcej Hlavy Spoločenstva prezrádzala úžas.

Prechádzal pohľadom po stenách a pritom neveriacky krútil hlavou. „Ako si to tu objavil?“ pýtal sa chlapca opretého o stenu. Ten nebol ani trocha fascinovaný, na krásnej tvári mal zúfalstvo.

„Neobjavil som to, ja som to vyrobil,“ priznal tichým hlasom.

Henrich sa zatváril pochybovačne: „A ako, Torn? Po nociach si sem chodieval kopať?“

Tornax Mursa sklopil zrak: „Otec chcel, veľmi chcel poznať zaklínadlo na vytvorenie takýchto miestností. Tak som ho zistil a vyrobil jednu aj pre nás...“

„Vlámal si sa do patenčného úradu zaklínadiel?“ Henrich sa takmer smial. „No tak, Torn. Dobre vieš, že ma neoklameš.“

Chlapec zvesil plecia, upreto hľadel do zeme: „Bojím sa, Henrich.“ Jeho hlas bol takmer nepočuteľný.

Z Henrichovej tváre zmizol úškľabok, čelo sa mu znepokojene zvraštilo: „Čoho?“

„Neviem, čo s tým mám robiť. Zistil som to len náhodou, nebolo to zámerné, ale otec chce teraz stále nové zaklínadlá. Väčšinu nevie dobre použiť, musím to robiť ja, ale ja to nechcem... Nechcem ani Knihu. Sú s ňou len problémy. Pre ňu zostalo nažive tak málo Mursovcov. Nechcem byť jej ďalšou obeťou.“

„O čom to hovoríš?“

Zdvihol k nemu oči plné bezmocnosti: „O Knihe odpovedí! Dedíme ju už dlhé generácie a ja som teraz jej Nositeľ a dedič. A len ja som zistil, ako sa používa.“

„No čo to je? Nechápem, prečo by si mal byť jej obeťou,“ kľakol si k Mariotovi a čakal na vysvetlenie.

Chlapec si povzdychol: „Keby otec vedel, že som ti to povedal...“

„Už si začal, tak to dokonči!“ naliehal.

„Sľúb mi, že to nikomu neprezradíš... Je to tajomstvo celého nášho rodu. Keby zistili, že to vieš, možno by ma zabili. Teba určite.“

„Nikomu to nepoviem. Tak hovor!“ Nebol to nijaký posvätný sľub, Henrich si akoby ani neuvedomoval, čo hovorí. Oči mu horeli od zvedavosti.

„Prezradí ti zaklínadlo na všetko, o čo ju požiadaš.“

„Na všetko?“

„Áno. Je veľmi mocná. Nemal by som ti o nej hovoriť, ale... Neviem, čo s tým mám robiť. Pre ňu nás prenasledujú, celý náš rod, Henrich! Nechcem, aby zistili, že ju mám a viem uskutočniť všetky jej zaklínadlá. Ako jediný. Budú ma nútiť robiť ešte horšie veci ako otec.“

„Máš ju tu?“

„Nie, otec mi nedovolí vyniesť ju z domu, bojí sa o ňu.“

„A ty to necháš len tak?“ rozhorčene zvolal Henrich.

Pokrčil plecami: „Nechcem ju.“

„Potom si väčší hlupák, ako som si myslel. Mário Tornax, preber sa!“ Poriadne ním zatriasol. „Ak je naozaj taká mocná, už sa nemáš čoho báť. Všetky tvoje problémy sú vyriešené, tak sa tu prestaň triasť ako osika, človeče! Ľudia sa budú musieť báť teba. Vrátane tvojho drahého otca. Tá kniha ti dá takú moc, že bez problémov zneškodníš hocijakého nepriateľa!“

„No čo ak nie? Čo ak...“

„Nehovor sprostosti. Ak si bez problémov vytvoril toto tu, už teraz si mocnejší ako tvoj a môj otec dokopy.“

Zdalo sa, že táto informácia Mariota zarazila.

„Chceš sa pomstiť Piovi a Erkovi za to, že sa do teba stále púšťajú? Chceš, aby ťa začali konečne rešpektovať? Chceš im ukázať, čo v tebe naozaj je?“ pýtal sa Henrich.

„Áno, ale...“

„Chceš svoju rodinu oslobodiť od ľudí, ktorí vás pre tú knihu prenasledujú?“

„Áno...“

„Chceš sa oslobodiť od diktatúry svojho otca? Chceš začať svoj život a kariéru ďaleko od Hornej Vsi, najlepšie v Polise?“

„Áno!“

„Tak láskavo choď domov po Knihu odpovedí. Musíš ju mať stále pri sebe a učiť sa vždy, keď sa ti naskytne príležitosť. Pomôžem ti, Torn, ale prvý krok musíš urobiť ty – prinúť otca, aby ti Knihu dal. Získaj ju, je jedno ako, možno ti sama pomôže. Vypýtaj si nejaké šikovné zaklínadlo. Vďaka nej sa môžeš stať niekým!“

„Možno by som vedel vytvoriť repliku a vymeniť ju...“

„Urob čokoľvek, ale tú Knihu musíš mať pri sebe! Nevidíš, že to je dokonalé riešenie? Získaš nezávislosť od rodiny, ľudia ti prestanú strpčovať život za to, že si Mursov syn. Budeš mať všetko, čo budeš chcieť, chápeš? Vy Mursovci ste neskutoční ľudia!“ Vstal a ešte raz sa užasnuto rozhliadol naokolo. „Ako si vlastne prišiel na to, ako sa používa?“

„Náhodou... Všetci skúšali písať na jej stránky, ale tam atrament zaniká. Tak hľadali lepší atrament, očarúvali tie strany, pokúšali sa ju rozobrať... Nevieš si predstaviť, aké zložité veci s ňou stvárali,“ hrdo sa usmial. „Ja som si ju predstavil ako listinu, z ktorej neskôr urobili Knihu. Písal som na jej obal obyčajnou ceruzkou. Vieš, ten obal, to je pôvodná Kniha. Stačí napísať, čo chceš, ona ti odpovie. Jednoducho stačilo hľadať na povrchu.“

Henrich sa zasmial, podal Mariotovi ruku a pomohol mu postaviť sa na nohy. „Hlavu hore, Torn. Blýska sa nám na lepšie časy.“

Potriasli si rukami a naraz zvolali: „Horná Ves a Ľubietová spolu!“

Obraz sa vytratil, Mija dýchala prerývane. Zlá predtucha zmizla spolu s poslednou magiolou. V jej vnútri však zanechala akýsi nepríjemný pocit. Akoby práve vykonala čosi zlé. No prečo? pýtala sa.

„Henrich sa zabudol zmieniť o tom, aký pozitívny vplyv mal na tvojho otecka,“ podotkol Miseag.

Pokrútila hlavou: „Takto som si teda Mariota nepredstavovala.“

„Máš tu nejakú ceruzku?“ opýtal sa jej Miseag a z vrecka vytiahol Knihu odpovedí.

„V Perle by bola vo väčšom bezpečí ako tu, to si dúfam uvedomuješ,“ neodpustila si.

„Mija, ty by si naozaj nemala prednášať o bezpečnosti,. Tá ceruzka?“

„V Metojovom dome určite bude. Poďme odtiaľto.“

Položila ruku na dvere, dúfala, že nájde mechanizmus, ktorým sa im podarí vyjsť von. No stačil jej dotyk a ony sa okamžite začali otvárať.

Z pokazených hodín vystúpila ako prvá. Čarami rýchlo pozbierali všetky bubliny s poletuškami a vrátili ich do Mariotovej skrýše. Mija svoje kúzlo zrušila tesne predtým, ako sa dvere automaticky zatvorili. Nemohla predsa študentov Časového poľa pripraviť o potešenie zo spoločnosti poletušiek.

Z povaly zamierili priamo do Mijinej prázdnej izby. Na stole zostalo niekoľko pier a tupé ceruzky. Miseag si zaň sadol a vybral jednu z ceruziek. Položil knihu pred seba a zamyslene na ňu hľadel.

„Aké bude tvoje prvé zaklínadlo?“ zvedavo sa opýtala Mija.

Sklonil sa a na obal napísal: Protizaklínadlo na neporaziteľnosť.

Jeho ťahy okamžite zanikali. Dopísal a netrpezlivo čakal, čo sa bude diať.

Dve sekundy sa im zdali ako minúta.

Desať sekúnd ako hodina.

Dvadsať sekúnd ako večnosť. Miji už stiahlo hrdlo od ľútosti.

Píš jasnejšie, hlupák! Neviem, čo odo mňa chceš. Ten škrabopis je, mimochodom, odporný! A nabudúce to skús aspoň s ostrou ceruzkou, lajdák!

Náhle sa tam zjavili tieto slová . Boli úhľadné, zlatisté a žiarivé.

Dediči sa naraz zasmiali.

„Také jednoduché to asi nebude,“ usúdil Miseag a opäť sa sklonil, aby napísal: Zaklínadlo na vytvorenie spojovacích dverí.

Na Knihe sa úhľadným písmom začali zobrazovať drobné písmenká. Mija už po prvom riadku prestala vnímať ďalšie slová a Kniha ďalej písala a písala, až kým nezapísala dvadsaťsedem riadkov. Dvadsiaty ôsmy znel: A nabudúce ma o to požiadaj, chlapčisko nevychované! Inak bude tvoje úsilie plané!

„Pamätáš si to?“ opýtala sa Mija. „Všetky tie riadky?“

Písmo začalo pomaly miznúť, písmenká sa rozplývali, akoby sa vpíjali do obalu Knihy.

Miseag sa víťazoslávne usmial: „Pamätám si všetko. Každé slovo. Akoby to vyrývala do mojej mysle...“

Zahryzla si do pery. Obaja sledovali, ako sa slová strácajú...

„Vždy je lepšie vyhýbať sa komplikovaným možnostiam,“ zopakovala Adrianine slová. Sadla si na zem a nahlas vydýchla. Napokon to bolo také jednoduché!

Miseag vložil Knihu naspäť do vrecka a prisadol si k nej. Hlavu si oprel o nohu stola. „Ďakujem, Mija,“ povedal.

„Bola to moja povinnosť. Za to, čo som urobila v Magrade...“

„Nič zlé si neurobila. Dobre vieš, že som ti nikdy nijakú chybu nedaroval. Takže keď ti hovorím, že si nič zlé neurobila, je to pravda.“

„Urobili sme toho veľa zlého... Maettregia je v ťahu, Naglius a ďalší Maettregovia zomreli, ktovie, ako sa má Natriga. Marioto je neporaziteľný a...“

„My žijeme,“ uzavrel. „Nie si vinná za všetko zlé, čo sa okolo nás stalo. Nič z toho sme neurobili zo zlým zámerom, nemám pravdu?“

Pokrútila hlavou.

„Tak si to už nevyčítaj. Teraz máme Knihu a tá nám pomôže. Zničíme Mariota.“

Aj tak sa z toho nedokázala tešiť. Otočila sa k nemu a prinútila ho pozrieť sa jej do očí: „Sľúb mi niečo! Videl si mladého Mariota – bol to celkom dobrý chlapec a vidíš, čo z neho vyrástlo. Ty si taký nevinný nebol hádam ani ako bábo v plienkach.“

„To určite,“ zamrmlal.

„Nemáš ani zďaleka takú nevinnú povahu,“ pokračovala, „a ja nechcem ľutovať, že som ti pomohla... Sľúb mi, že ťa Kniha nezmení, že ju nezneužiješ tak, ako to urobil Marioto. Nepotrebujeme tu druhého Mariota...“

„Zmeniť sa? S takým otravným svedomím, ako si ty za chrbtom?“ usmial sa. „Neprichádza do úvahy.“

Nebolo jej do smiechu, no jeho úsmev ju upokojil. Stisol jej ruku. „Mali by sme ísť,“ povedal.

Povzdychla si a vstala. Získali to, po čo prišli, prečo sa z toho teda nedokázala tešiť?

Dúfali, že sa v pokoji vrátia k autu, ale na chodbe ich čakalo nepríjemné prekvapenie. Stál tam Metoj s rukami vbok a s obočím zježeným od zlosti. Keď ich uvidel, zaťal čeľuste a nepríjemne si ich oddola až nahor prehliadol.

„Dobrý deň,“ zdvorilo ho pozdravila Mija.

„Ak budete niekedy v budúcnosti hľadať súkromie,“ to slovo zdôraznil, „choďte za Adrianou. V mojom dome nehľadajte skrýšu.“

Miji chvíľu trvalo, kým si uvedomila, čo tým myslel. „Nie!“ zvolala a začervenala sa až po končeky uší. „My sme...“

„Prepáčte,“ rázne sa ozval Miseag. „Už sa to viac nebude opakovať.“ A objal Miju okolo pása, akoby nič prirodzenejšie neexistovalo.

Potiahol ju a ona mlčky, červená ako paprika, kráčala v jeho objatí až do predsiene. Nebola schopná pozrieť sa Metojovi do tváre.

Obuli sa tak rýchlo, ako sa len dalo. Starešina z nich neodtŕhal zrak.

„Dovidenia,“ rozlúčila sa ticho a bez toho, aby k nemu zodvihla zrak.

„Dovidenia!“ povedal Miseag pevným hlasom, opäť ju objal okolo pása a takmer ťahal von. Pri každom kroku sa jej podlamovali kolená.

Vedela, že Metoj stojí vo dverách a sleduje ich. Chrbát ju pálil od jeho upreného pohľadu.

Aby bolo ich divadlo dokonalé, Miseag sa k nej sklonil a do vlasov jej vtisol bozk. Až keď zašli za plot, vykrútila sa z jeho objatia. Bez slova nastúpili do MaGi a Miseag dal Tiborovi pokyn na návrat do Polisu.

Nikdy... nikdy som sa necítila tak trápne ako dnes, nazúrene mu povedala Mija.

„Bola to najjednoduchšia možnosť,“ vysvetlil jej. „Odchádzali sme a v rukách sme nemali nijakú batožinu ani stratenú fotografiu. Bol by podozrievavý, keby sme mu klamali. Takto nám sám ponúkol vysvetlenie. Pochybujem, že o tom povie Henrichovi a Adriana uňho už nepracuje. Bolo to úplne neškodné klamstvo.“

„To nebolo neškodné!“ zvolala. „Takto som sa ešte nikdy nehanbila!“

„Bola to prvá možnosť, ktorá mi napadla. Museli sme improvizovať.“

„Keď budeš v budúcnosti zvažovať možnosti, skús vybrať takú, ktorá berie ohľad aj na niekoho iného ako na teba, dobre?“ Potom sa odvrátila a sledovala ubiehajúcu krajinu pod sebou. Len občas sa obzrela, aby videla, ako sa Miseag tvári.

Zvyšok cesty medzi nimi nepadlo jediné slovo. Už po chvíli si však uvedomila, že jej myká kútikmi úst. Nevedela, čo ju pobavilo viac – či Metojovo nezmyselné podozrenie, alebo Miseagov kajúcny výraz. A, samozrejme, nemohla zabudnúť ani na fakt, že Miseag ju síce pre ich divadlo musel objať, ale bozk na jej vlasy už nebol taký nevyhnutný. Urobil to, lebo chcel?

6
Tajomná prenasledovateľka

„Ahoj, Muso.“

Miseag prípravám na prijímačky nevenoval ani sekundu svojho času. Dlho do noci písal na Knihu odpovedí žiadosti o zaklínadlá, pokúšal sa vymyslieť spôsob, akým odhaliť protizaklínadlo na neporaziteľnosť a pritom sa učil čary, o akých kedysi ani len nesníval. Len škoda, že komunikácia s Knihou bola taká únavná. Za necelé dva dni mu uštedrila viac nadávok, ako ktokoľvek iný v celom jeho živote. Najradšej ho posielala Do najmocnejšieho Paroma a hádam každé druhé zaklínadlo ukončovala slovami: Grgalicu na teba! Najnepríjemnejšia bývala v noci a nadránom. Hlavne vtedy bol Miseag veľmi rád, že nemôže rozprávať. Pripomínala mu starú, zatrpknutú dievku.

Mija bola v tých dňoch takmer taká podráždená ako Kniha, preto sa úprimne tešil, keď nastal deň ich prijímacích skúšok. Dúfal, že sa konečne skončí Mijina zlá nálada. Odkedy sa vrátili z Ľubietovej, nerobila nič iné, len sa učila a lamentovala, že nič nevie a že si urobí obrovskú hanbu.

„Nie je to jedno?“ pýtal sa a lenivo si pritom zívol. Kniha odpovedí ho oberala o spánok, preto bol jednostaj unavený. „Henrich sľúbil, že sa tam tak či onak dostaneme.“

„Čo, mimochodom, vôbec nie je fér. Budeme zaberať miesto talentovanejším len preto, že sa za nás prihovorila Hlava Spoločenstva. Už len to samo osebe je dosť ponižujúce.“

„Máš predsa magioly. Skúšok z mágie sa vôbec nemusíš báť a obyčajné prijímačky si už úspešne zvládla,“ trpezlivo ju upokojoval Ivan. V ten deň to bolo už piaty raz. Keď sa mu priznali, že ich telepatické schopnosti sa zlepšili, že Mija plne ovláda magioly, prijímačky prestal považovať za problém. Mija s jeho názorom nesúhlasila.

„A máme telepatiu. Ak by si potrebovala pomoc, poradíme si,“ dodal Miseag.

„Nie, nie,“ vyhlásila a previnilo sa pozrela na Ivana. „To by sme podvádzali.“

Miseag sa zasmial: „A Henrichova protekcia je dúfam v poriadku.“

„Nie je, práve preto sa musím učiť!“ A odišla do svojej izby.

Dvojičky boli ešte viac vystresované zo skúšok ako Mija. Bart prišiel do auly Velesu s hlavou ponorenou do knihy, Danka neprestajne žmolila okraj svojho trička. Mija si pre anonymitu nasadila na hlavu vysoký klobúk a stiahla si ho tak nízko, že jej bolo len bradu vidieť. Škola bola plná mladých čarodejníkov uchádzajúcich sa o štúdium. Aula, v ktorej mala riaditeľka uvítací príhovor, bola na prasknutie, preto radšej zostali pred dverami. Mija s dvojičkami to využili na čítanie učebníc, Miseag s Petem stáli za nimi a tvárili sa nanajvýš znudene. Tibor stál niekoľko krokov od nich a s kamenným výrazom sledoval okolie.

„Tie okuliare máš pre imidž, alebo aby vás tu nikto nespoznal?“ pýtal sa Pete Miseaga.

Ten sa veľavýznamne pozrel na Miju.

„Nepozeraj sa tak na mňa. Tiež si myslím, že to nemá zmysel,“ zamrmlala neprítomne.

„Odmietol som si dať na hlavu klobúk, ako tu slečna,“ vysvetlil, „tak ma prinútili dať si aspoň okuliare. Aj tak sa skôr či neskôr rozchýri, že sú tu dediči. Zdá sa mi to zbytočné.“

„Nemala som chuť hádať sa s Henrichom,“ dodala Mija a opäť sa začítala do knihy Zaklínadlá pre stredný ročník.

Po príhovore nasledovali testy z matematiky a materinského jazyka. Tie písali naraz, no skúšky zo zaklínania, čarovania a boja musel každý z nich absolvovať sám pred trojčlennou porotou. Škola bola veľká, takže sa nedostanú tak skoro na rad, preto sa rozhodli niekam utiahnuť.

Veles mal dvanásť podlaží – na každom bol jeden ročník – od prvákov na základnej škole až po maturantov. Na stenách viseli fotografie absolventov školy, ich diplomy a vyznamenania. Chodba každého podlažia bola inej farby, ktorá sa preniesla aj na závesy prednáškových miestností, rovnošaty študentov, svetlá, farby písma, ktoré na stene zaznamenávalo všetko, čo profesor povedal. Celú budovu zapĺňali kvety, v priestrannej záhrade na najnižšom poschodí rástli obrovské merantule s hlavičkami kvetov väčšími ako ľudské telo.

Nakoniec si sadli pod jednu z merantúľ a dvojičky s Mijou sa pustili do opakovania zaklínadiel. Miseaga po chvíli omrzelo počúvať ich. „Idem do bufetu,“ oznámil im a opäť sa neubránil zívnutiu.

„Pôjdem s tebou!“ ponúkol sa Pete, ktorý takisto nemal chuť učiť sa, keď všade naokolo bolo toľko neznámych a pekných dievčat.

Odišli spolu. V bufete u Rýčka pre každého kúpili jednu fľašu hragoly s príchuťou kokosu, osviežujúceho nápoja s odvarom lepšej pamäti. Keď sa vrátili do záhrady a predierali sa cez to množstvo čakajúcich študentov, zastavili ich dve dievčatá.

„Ahojte,“ oslovilo ich nižšie dievča s modrastými vlasmi. „Viete, s Karin už päť rokov chodíme na túto školu, toto sú naše šieste prijímačky. Tak sa nám zdá, že vás dvoch sme tu ešte nevideli...“

„Určite by sme si vás zapamätali,“ dodalo druhé dievča s lišiackym úsmevom.

Pete sa pobavene pozrel na Miseaga, potom na dievčatá. „Sme tu prvýkrát. Doteraz sme žili v klane, len tento rok sme sa presťahovali do Polisu.“

„V klane?“ zopakovalo dievča s kučeravou hrivou fialových vlasov. Jej záujem okamžite vzrástol.

Hlavne medzi pôvodnými obyvateľmi Polisu boli členovia klanov obzvlášť dobrá partia, lebo ich považovali za potomkov starobylého a váženého rodu.

Modrovlasá dievčina sa usmiala: „No dúfam, že vás tam dobre učili, lebo prijímačky na túto školu vôbec nie sú jednoduché.“

„Sama sa každý rok veľmi bojím,“ vzdychla si Karin. „Aj keď...“ stíšila hlas, „mám vlastne isté, že ma prijmú – môj otec je Najvyšším úradníkom pre styk s obyčajnými. Jeho meno je tu široko-ďaleko veľmi známe, ale aj tak. Je to zodpovednosť.“

Miseag sa uškrnul: „No, meno môjho rodu je tu tiež celkom dobre známe.“

Pete sa zasmial. Dievčatá netušili, čo tým chcel Miseag naznačiť, no smiali sa aj ony a kútikom oka si oboch chlapcov prezerali.

„Kde trčia tí dvaja? Som veľmi smädný,“ sťažoval sa Bart a rozhliadol sa naokolo. „Fí!“

„No teda!“ zvolala zrazu Danka.

To Miju prinútilo zodvihnúť zrak a pozrieť sa smerom, kam sa upierali oči dvojičiek.

Pete a Miseag sa rozprávali s dvoma dievčatami – ich farebné vlasy aj krátke sukne s opaskom okolo pásu, za ktorým mali založené dýky, pôsobili aj na pomery čarodejného mesta veľmi štýlovo. Miji stačil jediný pohľad na vysoké tmavé čižmy na ich štíhlych nohách a na ich koketné úsmevy. Okamžite ju pichla žiarlivosť.

„A to im neprekáža, že Miseag je Mariotov dedič?“ začudovane sa opýtala Danka.

„Stav sa, že to nevedia,“ tvrdila Mija. „O päť... Čím sa to tu vlastne platí?“

„Dukáty,“ odvetil Bart. „Stará platiaca mena sa tu nemenila od čias Drufusa Kunigundieho, ktorý ju zaviedol po Veľkej vtáčej bitke...“

„O päť dukátov, že ho nespoznali,“ zopakovala Mija a prerušila Barta skôr, ako sa pustil do prednášky o živote Drufusa.

„Veď vaše fotografie boli v Čarodejníku. Vlastne... tie Miseagove boli dosť staré, ale aj tak,“ premýšľala Danka. Napokon súhlasila s Mijinou stávkou. Potom sa obe postavili a Barta nechali pod merantuľou ochkať, aký je smädný.

„A najväčší strach mám zo zaklínania,“ hovorilo dievča s modrými vlasmi. „Učí ho taký veľký odporný chlap so zelenými vlasmi, čo vyzerá ako ropucha. Všetci sa pred ním trasú!“

„Veru,“ pritakala druhá. „Ešte aj Marioto by mal strach, keby videl rozzúreného Ropucháča.“

„To mi ani nehovor,“ zasmial sa Miseag. „Zaklínanie mi nikdy ktovieako nešlo.“

Pete sa premáhal, aby nevybuchol do smiechu.

Karin súcitne položila dlaň na Miseagovu ruku, v ktorej držal fľašky s hragolou. „Neboj sa, Ropucháč by nebol spokojný ani s tým najdokonalejším zaklínaním. Jednoducho sa ho nauč ignorovať.“

„Ahojte!“ pozdravila ich Mija s prehnane milým úsmevom.

Karin odtiahla ruku a prekvapene si Miju s Dankou prehliadla.

„Teda, poviem vám. Varovali nás, že v Polise bude veľa vecí iných, ale toto ma úplne prekvapilo,“ pokračovala Mija. „Vôbec som nečakala, že sa s nami bude niekto takto pokojne zhovárať.“

„A prečo nie? Veď možno budeme spolužiaci,“ nechápala modrovláska a usmiala sa na Peteho.

„Veď áno, máte pravdu.“ Mija sa otočila k Miseagovi. „Vidíš, Henrich sa zbytočne bál, že nezapadneme. Zdá sa, že Polis je úplne iné miesto. Tu si ľudia dokonca ochotne zaflirtujú s Mariotovým dedičom.“ Počkala, kým jej slová doznejú, potom podala ruku obom dievčatám: „Som neslušná, prepáčte, ani som sa vám nepredstavila – som Mija. Dcéra Mariota Mursu. Asi ste už o mne čo-to počuli. A tento chlapec tu,“ druhú ruku položila na Miseagovo plece. „To je druhý Mariotov dedič, Miseag Mursa.“

Dievčatá zhrozene pozerali na jej ruku.

„Och, vy ste to nevedeli, pravda?“ nevinne sa opýtala Mija.

„I... ideme...“ vyjachtala Karin a šokovane si ešte raz prezrela oboch dedičov. Dievčatá odkráčali tak rýchlo, až sa zdalo, že bežia.

„A Marioto by sa toho Ropucháča nebál, ani keby sa zmenil na desaťmetrovú ropuchu!“ dodala Mija, ale dievčatá ju už nepočuli.

„Mija, pokazila si nám zábavu!“ poťažkal si Petram.

„No zarobila som päť dukátov,“ povedala s víťazoslávnym úsmevom.

„Stav sa o tých päť dukátov, že do piatich minút o tom, kto sme, budú vedieť všetci,“ s úškrnom jej navrhol Miseag.

Mija pokrčila plecami. Zložila si klobúk z hlavy a rozhliadla sa naokolo, akoby každého vyzývala, aby si dobre prehliadol dcéru Mária Tornaxa Mursu.

Netrvalo to ani päť minút, záhrada sa začala zapĺňať. Aj keď sa na druhej strane čarodejníci na seba takmer tlačili, v okolí merantule, pod ktorou sedeli dediči, bolo takmer prázdno. Von sa predierali stále noví zvedaví ľudia, aby videli, ako naozaj vyzerajú potomkovia rodu, z ktorého pochádzal hrozný Marioto.

Miseag sa opieral o hrubú stonku kvetu, točil si Mijin klobúk na ukazováku a pokojne opätoval pohľad každého zvedavca, ktorý mal tú odvahu hľadieť na nich dlhšie ako pár sekúnd.

Mija študovala ďalej, ale občas sa obzrela a trpezlivo počkala, kým všetci zvedavci odvrátia od nej zrak. Jej pozornosť upútalo dievča s hustými červenými vlasmi, ktoré ich sledovalo z okna druhého poschodia. Nevidela jej jasne do tváre. Keď k nej zodvihla pohľad, dievča sa ani nepohlo a ďalej ich pozorovalo. Nespúšťalo z nich oči, akoby sa ich vôbec nebálo.

„Pozor! Pozor!“ zakričal zrazu dievčenský hlas. Drobná postava sa snažila predrať pomedzi dav a pokúšala sa odsotiť tých, čo jej stáli v ceste. „Mija a Miseag Mursovci! Kde ste?“ kričala tak prenikavo, že sa jej podarilo prekričať ruch v záhrade.

Všetky oči pátrali, odkiaľ ten výkrik prišiel.

Mija a Miseag sa postavili. V dave po chvíli zbadali zlatistú hrivu dievčaťa. Miseag ju hneď spoznal a rýchlymi krokmi jej vykročil naproti. Tí, čo mu stáli v ceste, ustúpili a zvedavo sledovali, čo sa bude diať.

„Weaga!“ zvolala Natriga. „Konečne sme vás našli. Adriga už bola celá nervná.“ Objala Miseaga okolo krku, potom sa rozbehla k Miji a zo srdca ju vystískala.

„Ty si Bart! A ty Danka! Ty budeš Pete,“ hovorila a jedného po druhom bozkávala na líca. Bart bol červenší ako paradajka, Danka šokovaná, len Pete prijal jej privítanie s veselým úsmevom.

„To je Natriga, dievča, ktoré sme spoznali v Maettregii,“ vysvetlila im Mija.

„Vôbec nám nespomínali, že majú takú krásnu kamarátku. Teší ma, Natriga,“ usmial sa Petram a aj on ju pobozkal na obe líca.

Bart, ktorý sa bál, že sa to isté bude očakávať aj od neho, rýchlo sklopil zrak.

Natrigina prítomnosť ich prinútila zabudnúť na učenie. V Maettregii sa s ňou nestihli rozlúčiť, nestihli sa jej poďakovať za to, že im pomohla a zachránila ich pred Grigoriasom. Odvtedy prešlo len päť dní, no kým im zelenooká dievčina porozprávala všetko, čo sa v jej klane udialo, všetci už dopili horgaly a dojedli svoje desiaty. Mijin zrak často odbiehal k červenovláske, ktorá ich vytrvalo z okna sledovala. Neúnavne na nich hľadela a pri Mijinom spýtavom pohľade ani brvou nemihla.

Začínalo ju to znepokojovať.

„Norglius šiel s Kaerom, Gerdom a Grisom po ockovo telo do Maettregie. Nemohli sme tam zostať, lebo oheň sa nedá uhasiť. Ocka sme pochovali na vrchole kopca...“

„Je mi to ľúto, Natriga...“ Mija ju pohladkala po zlatistých vlasoch. „Tvoj otec si to nezaslúžil.“

„Pomáhal Maettregom ujsť, nechcel odísť skôr, ako ostatní, ale nestihol to. Spadol zo schodov... Aspoň tak to videli tí, čo boli medzi poslednými.“

Porozprávala im, ako sa po pohrebe strhla hádka medzi Staršími a novým starešinom Maettregov, ktorým sa stal Norglius, Natrigin brat. Väčšina Maettregov odmietla Norgliovo rozhodnutie hľadať pomoc v Grigovej pevnosti a pridali sa k Natriginej matke. Tá vyhlásila, že nevstúpi do domu človeka, ktorý má na svedomí smrť jej manžela a ich starešinu. Rozhodli sa zostať v lesoch a požiadali o pomoc Spoločenstvo. Iba pár mladých rodín odišlo s Norgliom a odtrhli sa od ostatných. Bol to rozpad maettregského klanu.

Norglius dal svojej sestre vuznošku a ona spolu s jedným zo Starších letela do Polisu, aby vysvetlila Arabesovi, čo sa stalo. Ako jediná sa s ním dohovorila, lebo Maettregovia poznali iba svoj jazyk.

„Povedal, že ste sa za nás privraveli,“ dodala Natriga.

„Prihovorili,“ opravil ju Bart tichým hláskom.

Vďačne sa usmiala. „Prihovorili,“ opravila sa.

„Dlhovali sme ti to...“ povedala Mija. Opäť jej zrak uletel smerom k dievčaťu v okne. Bez najmenšieho pohybu jej pohľad opätovalo.

„No nezachovali sme sa k vám pekne, keby...“

Nespomínaj Knihu! telepaticky ju varoval Miseag.

Natriga sa začervenala a previnilo sa pozrela na ich priateľov. Pomrvila sa. „Dali nám niekoľko takých veľkých, veľkých domov a snažíme sa vyrobiť slovník maettregijčiny, aby sa aj ostatní mohli učiť váš jazyk a začať pracovať,“ pokračovala. „No je to katastroma!“

„Katastrofa,“ opravil ju Bart.

Zelené oči jej zažiarili: „Katastrofa, ďakujem Bart.“ Začervenal sa, ale Natriga si to nevšimla. „Viete, ide to veľmi pomaly. Niektorí ani nechcú vyjsť z domu, boja sa tohto hluku. Adriga chcela chodiť do školy, a tak nám pán Arabes odporučil túto. Povedal, že vraj by ste sem mali chodiť aj vy, len ja a Adriga budeme o dva nočníky nižšie, ak sa nám to podarí. A vraj tu rešpektujú tradície rodov, takže ma nebudú nútiť bojovať.“

„Kiež by to mohol vybaviť niekto aj nám,“ zahundrala Danka. Dokonca aj zaklínanie mali dvojičky radšej ako hodiny boja.

„Veru,“ pritakal Bart a opäť sklonil hlavu ku knihe.

Natriga sa usmiala: „Aj Gerd odišiel s mojím bratom ku Grigoriasovi. Takže sa už nemusím vydávať. Chápete, som voľná!“

Bart bol asi jediný z prítomných, čo si nevšimol, že svoje slová adresovala predovšetkým jemu.

Pete nechápavo nadvihol obočie.

„Slečna Vilhanová?“ prečítala profesorka meno a prehliadla si Miju. Odkašľala si. „Prepáčte, asi to bude chyba. Nemalo by tu byť... Mursová?“

„Ani nie, skôr Ľubietová,“ ľahostajne jej vysvetlila Mija. „Marioto mi nikdy nedal svoje meno. Vilhan je meno môjho skutočného otca, toho, čo ma vychoval. Tak ma prosím volajte tak.“

„Predpokladám, že ste tu pod ochranou pána Arabesa,“ skonštatoval plecnatý zelenovlasý muž s dvojitou bradou a tmavými očami. Mija odhadovala, že to jeho prezývajú Ropucháč.

„Viete, som tu, aby som urobila skúšky na túto školu. Nie je dôležité, čou príbuznou som.“

„Samozrejme...“ odkašľala si profesorka.

„Predveďte nám, čo dokážete,“ vyzval ju Ropucháč a podal jej širokú drevenú misku. Vytiahla z nej ústrižok, na ktorom bolo napísané: Vytvorte na strope dúhovú clonu a premeňte ju na veterný vír. Usmernite ho k oknu a nechajte rozplynúť vo vzduchu.

Profesorka otvorila okno a kývla hlavou.

Všetci traja profesori zvedavo čakali, čo Mija urobí. Nemala však ani poňatie, aké zaklínadlá má použiť. Keby to mala urobiť len čarami, bolo by to jednoduché – použila by magioly.

Zahryzla si do pery. Miseag? ozvala sa po chvíli premýšľania. Ešte platí tá ponuka s telepatickou pomocou?

Už to nie je podvod? doberal si ju.

Je, ale inak to nezvládnem...

Tak, čo nevieš? opýtal sa jej.

Rýchlo mu zopakovala zadanie. Profesori sa začali netrpezlivo hmýriť.

Ticho trvalo už len niekoľko sekúnd. Dobre, niečo som vymyslel. Opakuj to po mne.

Vystrela ruky pred seba a začala: „Jabiti čoudo, trasti žece.“

Z rúk jej vystrelili iskričky, s praskotom sa vzniesli ku stropu. Boli také mocné, že na strope po sebe zanechali tmavé škvrny. Spojili sa do oslepujúcej dúhovej clony. Profesori si museli zakryť oči pred jej žiarou.

„Ouslišenij trab.“

Clona klesla nadol a skrútila sa do úzkej trubičky. V triede sa zodvihol silný vietor, papiere zo stolov sa rozleteli, niekoľko z nich vyletelo von oknom. Profesorky sa chytali za hlavy, aby im vietor nezničil účes. Ropucháč musel pridŕžať stôl, aby sa na ne neprevrátil.

Vír vyletel von oknom s takou silou, že rozbil okno a kúsky skla sa rozleteli po celej učebni. Potom sa stratil vo vzduchu.

Čo to bolo za zvuk? opýtal sa jej Miseagov hlas.

Bolo to o čosi silnejšie, ako sme čakali... skonštatovala Mija a bojazlivo sa pozerala na spúšť, ktorá po nej zostala.

Zahryzla si do pery. „Prepáčte,“ tíško povedala. Keď si profesorky odfúkli vlasy z tváre, Mija videla, aké sú nazúrené.

Správa, že Mariotova dcéra takmer zničila celú učebňu zaklínania, sa po škole rozšírila rýchlosťou blesku. Keď do triedy vošiel Miseag, za úlohu mu dali len celkom neškodné scvrkávacie zaklínadlo a nik nepochyboval o tom, že tak urobili zámerne.

Dvojičky zaklínanie nezvládli, Pete len sčasti, lebo druhú časť zadania pokazil. Keď sprevádzaní nepríjemnými pohľadmi okoloidúcich prechádzali do učebne čarovania, Mija sa nenápadne otočila. Za rohom chodby sa zvlnili červené vlasy. Bola si istá, že patrili dievčaťu z okna.

„Deje sa niečo?“ chcel vedieť Miseag.

Pokrútila hlavou: „Nie... nič.“ No cítila, že to nie je pravda.

Skúšky z čarovania boli pre nich len formalitou. V klane sa na čary kládol väčší dôraz, preto sa im zadania zdali až smiešne jednoduché.

„Preniesť kamene z jednej strany na druhú? Taká úloha moje magioly takmer urazila,“ sťažovala sa Mija.

„No aspoň ťa nik nemôže obviniť, že si chcela zdemolovať ďalšiu učebňu,“ povzbudil ju Petram.

Keď prišli na skúšku z boja, bol už večer. Danka išla ako prvá a z arény vyšla zúfalá. Bart nepochodil o nič lepšie.

„Všetko, čo bude treba, vás potom naučia,“ utešovala ich Natriga, ktorá už mala svoje skúšky za sebou. „Adrige sa napríklad páči, že neholdujete bojovaniu. Ani ona ho nemá veľmi rada...“

Dvojičky boli také skormútené, že sa ani nespýtali, kde je tá slávna Adriga.

Miseag aj Mija si skúšky z boja užili. Bojovali vo veľkej aréne proti kane, ktorú držal neviditeľný nepriateľ. Nebolo treba dokonca ani vyčarovať čarulu, aby ho porazili.

Ako posledný vstúpil dnu Pete. Ostatní naňho čakali pred dverami. Sedeli na zemi, hlavu si podopierali rukami a zívali od únavy. Len Natriga si pohmkávala príjemnú melódiu a Tibor stál obďaleč s rovnakým kamenným pohľadom ako ráno. Mija už začínala Henricha upodozrievať, že jej za osobného strážcu najal robota.

Zrazu za rohom chodby spozorovala tieň. „O chvíľu som tu,“ oznámila im. Škola sa už takmer vyprázdnila, preto sa nemohla zbaviť podozrenia, že ich zase tajne sleduje červenovlasé dievča.

„Len zostaňte. Na záchod so mnou naozaj nemusíte chodiť,“ ubezpečila Tibora. Mlčky prikývol.

„Počkáme ťa tu,“ ubezpečila ju Danka s hlasným zívnutím.

Mija kráčala pomaly a potichu. Dávala si záležať na tom, aby jej kroky boli takmer nepočuteľné. Zastala tesne na rohu. Tieň na zemi sa nehýbal. Odrážal drobnú postavu s dlhými rozpustenými vlasmi.

„Musíš ísť doprava!“ zakričala za ňou Natriga.

Tieň sa náhle pohol. Mija neváhala, vbehla do chodby a ako predpokladala, videla utekajúce červenovlasé dievča . „Stoj!“ vykríkla a rozbehla sa za ňou.

To varovalo aj Miseaga a jeho priateľov. Počula, ako sa o chvíľu za jej chrbtom ozýva dupot ich krokov.

„Mija!“ kričal Miseag.

Keď dievča videlo, koľko ľudí ho zrazu prenasleduje, zastalo a otočilo sa. Urobilo to tak náhle, že Mija doň takmer vrazila.

„Prečo nás sleduješ?“ opýtala sa dievčiny.

Ostatní ich rýchlo dobehli. Neznáma uprela svoje zelené oči na Miseaga.

„Nevedela som, ako sa vám mám prihovoriť,“ priznala tenkým, jemným hláskom.

Miseag k nej pristúpil a upreto sa pozrel do jej zneistenej tváre.

Mija sa zamračila: „Od rána nám je v pätách všade, kam sa pohneme!“

„Ahoj, Muso,“ zašepkalo dievča a položilo svoju ruku na Miseagovo líce.

Miseag sa k nej vzápätí naklonil a urobil čosi, čo Miju úplne vyviedlo z miery. Vtom silno dievča objal a zasmial sa. Mija na nich hľadela v nemom úžase.

Bart bol prvý, kto sa zmohol na slovo. A tým slovom bolo: „Gediké?“

7
Staronová kamarátka

„Nepáči sa jej, ako sa to dievča pozerá na Miseaga.“

Gediké im ešte v deň prijímačiek vyrozprávala svoj príbeh: „Večer som sa vracala domov z lesa a už keď som vošla do záhrady, počula som strašný krik. Mamina sa hádala s otcom, ale keď ma zbadala, prestala kričať. Bežala ku mne a povedala, že odchádza so mnou preč. Myslím, že môjho otca to veľmi netrápilo. Nikdy nás nemal veľmi rád. No keby sa niekto dozvedel, že mu manželka ušla aj s dcérou, smiali by sa mu. Vždy mu záležalo na tom, čo si ľudia myslia. Preto nám zakázal odísť. Keď sa za ním zabuchli dvere, nadskočili sme od hrôzy. Vyhrážal sa mame, že ak sa o to čo len pokúsime, pomstí sa na mne. Boli sme uväznené vo vlastnom dome. Chránilo ho kúzlo, ktoré nám nedovolilo ani okno otvoriť. Dva dni sme tam boli zatvorené ako v klietke, bolo to hrozné.“ Striaslo ju. „Mama mi nikdy nepovedala, prečo sa s otcom tak veľmi pohádala. Raz večer navštívil otca Marioto. Počuli sme jeho hlas a až vtedy sme pochopili, že mu môj otec pomáha. V tú noc sa nám podarilo utiecť. Otec nebol dosť pozorný, prekvapila ho tá návšteva. Dvere zostali otvorené a my sme sa s mamou potichu vykradli von. Nemali sme nič, len pár dukátov a vuznošky. Utiekli sme do Polisu. Mama požiadala o pomoc svoju kamarátku, s ktorou chodievala do školy – teraz je riaditeľkou Velesu. Pomohla nám a pomaly sme začínali nový život s novými menami. Prefarbili sme si vlasy a nikomu sme nepovedali, že Grigorias Zka je môj otec. Báli sme sa, že nás nájde. Mama sa pred dvoma rokmi znovu vydala, aj keď len neoficiálne, lebo s Grigom sa nikdy nerozviedla. Teraz sme už šťastnejšie.“

„Prečo ste nehľadali pomoc u Kalima?“ chcel vedieť Pete. „Veď je to strýko tvojej mamy.“

„Ak si myslíš, že Kalim by nám dokázal pomôcť, potom nepoznáš môjho otca,“ zapochybovala Gediké.

„Nikomu ste nedali vedieť, čo sa s vami stalo. Kalim sa bál, že ste zomreli. Mali ste sa mu aspoň ozvať,“ vyčítal jej Petram.

„Mama sa bála. A nechcela ohroziť Kalima ani nikoho iného. Vieš, ona sa tak trochu aj hanbila. Aspoň si to myslím. Celá rodina ju vraj odhovárala od sobáša s Grigoriasom, ale nedala si povedať. Dnes sa už nechceme vracať do minulosti. Dosť sme si vytrpeli,“ vzdychla si a v očiach sa jej zaligotali slzy. Pozrela sa na Miseaga: „Bolo mi ľúto, že sme sa ani nerozlúčili. Určite si to tam nemal jednoduché. Nešlo to. Nemohla som zradiť mamku.“

„Viem,“ chápavo povedal.

„Hneváš sa na mňa?“ opýtala sa tenkým hlasom a so slzami v očiach.

„S otcom si sa odvtedy už nikdy nestretla?“ opýtala sa Mija skôr, ako sa stihli ozvať ostatní.

„Nie. Našťastie nie. Viete, teraz sa volám Geka Isočenko. Nikto okrem vás, mojej mamy, jej kamarátky a otčima nevie, kto je mojím skutočným otcom. Zničili by ste nás, keby ste to prezradili. Máte tú možnosť, viem, že sme sa nezachovali správne, a preto ma môžete pokojne nenávidieť za všetko, čo urobil Grigorias. Vlastne máte príležitosť zničiť nás.“

„A ty nás môžeš nenávidieť za to, čo urobil Marioto,“ dodal Miseag s úškrnom. „Neprezradíme ťa, nemusíš sa báť. Nemôžeš za to, kto je tvoj otec.“

Mija sa pohmýrila a podozrievavo si Gediké premerala. Bola ticho až dovtedy, kým sa s ňou nerozlúčili.

„Viem, čo chceš povedať,“ ubezpečil Miju Miseag, keď sa vrátili do Perly a Ivanovi aj Henrichovi vyrozprávali, čo všetko sa stalo na prijímačkách. Bez slov sa dohodli, že Gediké im nespomenú, kým sa v pokoji neporozprávajú.

„Je to dcéra Grigoriasa Zka!“ pripomenula mu.

„A ty si Mariotova dcéra.“

Uškrnula sa: „Nezdá sa ti tak trocha podozrivé, že sa zrazu medzi nami objavila? Teraz, keď sa jej drahý otecko pre Mariotove vyhrážky nepokúsil ani raz na nás zaútočiť? Grigorias určite hľadá iný spôsob, ako získať predmet A. A jeho dcéra je skvelé riešenie! Čo nemôže urobiť otecko, urobí zaňho jeho dcérenka.“

„Myslel som na to,“ priznal Miseag. „Práve preto by sme si ju mali držať pri sebe. Musíme ju sledovať, lebo ak je to pravda, je lepšie, keď sa na ňu pripravíme. Nepriateľov si treba držať blízko seba. Ak je pravda to, čo hovorí, prečo by sme ju mali od seba odstrkovať?“

Mija mala na jazyku tisíc dôvodov! No vzápätí si uvedomila, že pozná len jeden jediný – nechcela, aby sa Gediké zamiešala do vzťahu medzi Miseagom a ňou.

Počas nasledujúcich týždňov sa Geka stala súčasťou ich každodenného života. A Mija sa zo všetkých síl snažila predstierať, že jej to neprekáža. Petram aj dvojičky jednohlasne odsúhlasili Miseagov plán sledovať ju a správať sa k nej milo. Len Natriga sa pri tom tvárila, akoby jej to nebolo po chuti, tak ako Miji.

„Adrige sa nepáči,“ pošepkala neskôr Miji do ucha. „Nepáči sa jej, ako sa to dievča pozerá na Miseaga.“

„Ako sa naňho pozerá?“ opýtala sa Mija.

Natriga si vzdychla a neodpovedala.

Mija už po niekoľkých dňoch zistila, ako Geka hľadí na Miseaga. Usmievala sa naňho tak, ako by sa usmievalo každé normálne dievča, ktoré by z Miseaga nemalo strach. Či už si to Mija chcela priznať, alebo nie, Miseag oblečený v tmavom plášti alebo v pyžame, či oblečený len v krátkom tričku so slnečnými okuliarmi, na ktoré si nakoniec zvykol, vždy bol nadmieru príťažlivý. A Gekinmu pohľadu to neušlo.

Bola o hlavu nižšia ako Mija, pôsobila veľmi jemne a zraniteľne. Keď raz v Henrichovom dome všetci pozerali romantický film s Didou v hlavnej úlohe, jedine Geka mala slzy na krajíčku. Miseag si z nej preto celý večer uťahoval.

Geka nechcela byť na očiach novinárom, ktorí Miseaga, ale najmä Miju prenasledovali od chvíle, ako na verejnosť prenikli informácie, že žijú v Henrichovom dome a budú študovať v Polise. Bála sa, že Grigorias by ju spoznal, preto požiadali Henricha o pomoc. Ten nebol veľmi nadšený ich novou známosťou, za čo si u Mije vyslúžil jeden plusový bod. No dovolil im stretávať sa vo svojom dome.

A tak každý deň spolu s Natrigou, dvojičkami, Petem a Gekou podnikali nové výpravy do sveta rozsiahleho sídla Hlavy Spoločenstva. Nebyť Gekinej prítomnosti, Mija by to považovala za najkrajšie prázdniny vo svojom živote. Zvykla si dokonca aj na Didu a jej návštevy v dome boli vždy plné smiechu. Najčastejšie preto, že herečka prezradila zase viac ako chcela.

„Keď sa režisér dopočul, že som vás pozvala na premiéru, bol trocha zaskočený. Hovoril, že keby sme uvádzali horor, bol by to dobrý nápad. Lenže Srdce ako z kameňa je romantická komédia. Tak som ho presvedčila, že vaša prítomnosť bude dobrou reklamou. No vlastne, Henrich bol ešte presvedčivejší.“ Henrich si odkašľal, ale Dida si ho v zápale rozprávania nevšímala. „Keď sa s ním dorozprával, bol ku mne ako med a poďakoval sa mi za to, že som mala taký vynikajúci nápad.“

Henrich sa nepríjemne pomrvil.

„A aké argumenty si použil?“ pobavene sa opýtala Mija.

„Nič, čo by stálo za zmienku,“ odvetil.

„Je taký skromný,“ pochválila ho Dida a na pery mu vtisla hlasný bozk.

Miseag sa ani po minúte neprestal uškŕňať. Jedine Dida nepochopila, že Henrich pána režiséra pritlačil k múru a prinútil ho zmieriť sa s prítomnosťou Mariotových dedičov.

„Mija, mala by si mať komornú,“ povedala raz Dida.

Mija sa zasmiala: „Nepotrebujem, mám Joachima.“

„No ten ti neporadí pri výbere nových šiat a neučeše ťa! Ako chceš ísť na premiéru? Už si si vybrala šaty? Dúfam, že budú dostatočne farebné, najviac by ti svedčala ružová!“

Mija sa zhrozila.

„Potrebuješ komornú,“ usúdila Dida.

Miseag sa zasmial pri pohľade na Mijinu znechutenú tvár.

Úlohu komornej dočasne prebrala Dida, lebo ako sa raz nešťastne preriekla: „Tí ľudia sú doslova hrozní! Ani keď im ponúknete dvojnásobný plat, ako by si zaslúžili, nenájde sa nikto, ochotný pracovať pre Mariotovu dcéru.“

Mija neskôr zistila, že ľudia sú nielen hrozní, ale občas aj poriadne hlúpi. Vďaka magiku, darčeku od Henricha, mala pravidelne informácie o tom, čo sa o nej píše v Čarodejníku. Bol to predmet podobný otváracím hodinkám na šnúrke. Vždy, keď sa aktualizoval Čarodejník, magik sa v Mijinom vrecku pohol, inokedy zavibroval alebo keď ho pridlho ignorovala, vyskočil z neho. Okrem aktuálnych informácií pomáhal aj pri komunikácii. Stačilo ho len otvoriť a vysloviť meno toho, s kým sa chcela rozprávať. Ak príjemca otvoril svoj magik, objavila sa pred ním Mijina tvár, podobne ako videla Valikinu hlavu v Henrichovej pracovni.

Jedného dňa išla s Didou na nákupy, lebo: „To, čo nosíš, sa absolútne nehodí do Polisu. Si Henrichova neter, musíš ho reprezentovať! Zo mňa si vezmi príklad.“

Dida nebola tým typom človeka, ktorého by Mija považovala za vzor, ale nechala sa presvedčiť a išli spolu do veľkého trojposchodového obchodu Bosorka, ktorého celá budova sa vznášala vo vzduchu. Tibor mal čo robiť, aby odohnal zvedavých novinárov, ktorí ich fotografovali, len čo vyšli z auta.

„Myslím, že môžeme vyhlásiť krach,“ horekoval majiteľ Bosorky v exkluzívnom rozhovore pre novinárov Čarodejníka. Toto vyhlásenie si Mija prečítala ešte v jeho obchode, keď si v kabínke skúšala ďalšiu sukňu. „Mariotova dcéra v mojom obchode! Už sem nikto nikdy nevstúpi!“

Keď Mija vyšla z kabínky, rozhliadla sa po vypratanej miestnosti a opýtala sa: „Dida, nie je tu nejaký obchod, ktorý nemáš rada? Mali by sme navštíviť aj ten...“

Majiteľ Bosorky sa však mýlil – návštevnosť jeho obchodu sa takmer zdvojnásobila! Väčšina nových návštevníčok boli skôr extravagantné čarodejnice, ktoré si chceli dokázať, aké sú odvážne a in, keď nasledujú módu Mariotovej dcéry. Na druhý deň priniesol Čarodejník novú správu: Bosorka uvádza nové módne trendy!

Mija sa na tom celý deň dobre zabávala.

„Keby si si aspoň vybrala typické polisovské oblečenie. Nie tie biele handry!“ šomrala Dida.

„Miseag chodí v čiernom, ja v bielom!“

„Aj ten mal ísť s nami, vybrali by sme mu niečo vhodnejšie,“ podotkla herečka.

Mija mávla rukou: „Ten má inú prácu!“

Presne vedela, čo práve robil – Kniha odpovedí ho vo dne v noci zamestnávala. Pod očami mal čoraz výraznejšie kruhy. Všimla si, že niekedy počas rozhovoru s priateľmi si čosi zaznačoval do magiku a úplne prestal počúvať, o čom sa rozprávajú.

Každý večer sedeli v jeho izbe na zemi a vymýšľali spôsob, ako získať protizaklínadlo na Mariotovu neporaziteľnosť. A vždy sa to skončilo len otravnými nadávkami, ktoré im Kniha rozhorčene naškriabala na svoj obal.

„Možno by nám pomohlo,“ nadhodila raz Mija, „keby sme dali hlavy dohromady. Bart by možno na niečo prišiel.“

Miseag sledoval, ako sa odkazy Knihy pomaly strácajú. „V nijakom prípade, nesmú sa nič dozvedieť,“ zamrmlal a ani nezodvihol k Miji zrak.

„Nie je správne takto im klamať,“ pokračovala.

„Neklameme im. Vôbec nič sme im nepovedali.“

„Zamlčiavanie je takmer ako klamanie. Nevidíš, ako naťahujú uši vždy, keď Natriga spomenie Maettregiu? No ani raz sa nás neopýtali, čo sa tam stalo. Čakajú, kedy im to sami povieme.“

„Nechcem ich ohroziť, už sme sa o tom veľakrát rozprávali.“

Prevrátila oči stĺpkom. „Áno, áno, ja viem. Kniha je nebezpečná a tak ďalej, a tak ďalej. A možno práve preto by to mali vedieť. Hlavne, keď máme na blízku Geku. Aj tým ich ohrozujeme. Preto by mali vedieť, o čo vlastne ide.“

„Nemali,“ povedal prosto.

„Mám pocit, že ich zrádzame... a je mi z toho na nič,“ vzdychla Mija, ale vedela, že Miseagom to ani nepohne.

„Myslíš si, že mňa to teší?“ opýtal sa podráždene. „Je to pre ich dobro.“

Natiahol sa ku Knihe a pritom sa palcom dotkol Mijiných prstov. Na okamih ju pohladkal po pokožke ruky, potom vzal Knihu a skryl ju do svojho vrecka.

Ešte keď Mija odchádzala z jeho izby, pocítila teplo jeho prstov na svojej ruke a začervenala sa, keď si uvedomila, že Miseag isto počuje, ako silno jej bije srdce.

Dni a noci sa míňali, až nakoniec prišiel deň premiéry Srdca z kameňa. A v ten deň sa Mija zobudila so silnou bolesťou v žalúdku, ktorá už posledné dni ustupovala.

„Predtucha,“ zamrmlala, len čo sa zobudila. „Weaga...“

Preto bola mimoriadne nepokojná, keď sa poobede spolu so všetkými kamarátmi rozhodli vykúpať v Henrichovom bazéne. Inokedy sa snažila ku Geke správať priateľsky, no tentoraz sa nedokázala prekonať.

„Muso, odkedy máš to tetovanie?“ opýtala sa Geka, keď uvidela jeho znak Nositeľa na odhalenom ramene.

Miseag už mal pripravenú výhovorku. „V Maettregii majú záľubu v tetovaniach,“ odvetil pravdivo a pozrel sa na Natrigu, aby jeho slová potvrdila. Natriga len prikývla a jej červená tvár Miji prezradila, že takéto zavádzanie priateľov je aj proti jej vôli.

Natriga aj Danka jej večer pomáhali pripraviť sa na premiéru, a tak museli trpezlivo počúvať Mijine rozčúlené poznámky na Gekinu adresu.

„Ak mu ešte raz povie Muso, budem zlá,“ hromžila.

„Podľa mňa je to milé,“ poznamenala Natriga. „No ani Adrige sa to nepáči...“

Danka prevrátila oči. „Veď Miseagovi neprekáža, keď ho volá Muso, tak prečo sa tak hneváš?“ nechápala. „Myslím, že sa mu to páči, lebo mu to pripomína časy, keď býval ešte v Hornej Vsi s Diky...“

Mija ešte pevnejšie zovrela hrebeň v ruke. Mala chuť ho zlomiť.

„Adriga si myslí, že ak si aj naďalej takto budeš česať vlasy, zostane ti na hlave len pár chlpov!“ upozornila ju Natriga. Odvtedy, čo ju Bart začal opravovať po každom zle vyslovenom slovíčku, jej slovná zásoba sa zlepšila, za čo mu ona vždy láskavo poďakovala. Niekedy až podozrivo láskavo.

Mija odložila hrebeň a pozrela sa na seba v zrkadle. „Ako vyzerám?“ zamračene sa opýtala.

„Skús sa usmiať,“ poradila jej Danka.

Vstala a postavila sa napravo od Mije, Natriga naľavo a naraz jej roztiahli ústa do úsmevu. Mija sa rozosmiala a jej pohľad sa zastavil na tvári v zrkadle. Mala pocit, že nehľadí na seba, ale na svoju peknú, vysmiatu matku, ktorej obrázok ešte vždy opatrovala.

„Akoby si jej z oka vypadla,“ povedal jej Kalim pri ich prvom stretnutí. Vtedy to Miju rozčuľovalo, teraz bola na to v hĺbke srdca hrdá.

8
Čierna mora

„Chcem radšej dievčatko.“

Toto je horor, telepaticky povedal Miseag.

Myslíš ten film alebo to, ako na nás všetci stále civia? opýtala sa Mija.

Na chvíľu sa zamyslel. Oboje, odvetil a pomrvil sa.

Čím bližšie bol film ku koncu, tým častejšie sa hniezdil. Vieš, koľko zaklínadiel som sa zatiaľ mohol naučiť? sťažoval sa jej.

Ešte stále ti napadajú nové žiadosti? čudovala sa a zasmiala sa pri pohľade na zamračeného Henricha, ktorý sedel po jej pravici. To, ako jeho priateľka na plátne flirtuje s mladým hercom, ho vôbec netešilo. Napriek tomu, že to bolo iba vo filme.

Tie budem mať vždy, uistil ju Miseag a opäť sa pomrvil.

Na chvíľu unudene hľadel na veľkú scénu pred sebou, na ktorej sa odohrával príbeh Srdca z kameňa. Všetko to vyzeralo tak reálne, akoby herci stáli na pódiu divadla, len s tým rozdielom, že aj cesty, ulice, domy vyzerali, akoby tam naozaj stáli. Mija sa viac kochala v tom, aké veľmi rozdielne sú čarodejné a obyčajné filmy, príbeh ju nudil a smiala sa skôr zo zdvorilosti.

Nabudúce pôjdeme radšej na horor, navrhol Miseag.

Naklonila sa k nemu a veľmi ticho zašepkala: „Na rozdiel od teba sa snažím sledovať, čo sa tam deje.“

„Dobre, už nebudem otravovať,“ zamrmlal. O chvíľu sa zase zahniezdil v kresle.

Mija prevrátila oči stĺpkom.

Keď sa opäť pomrvil, nenápadne ho kopla do lýtka.

„Nevyrušuj, na rozdiel do teba sa snažím sledovať, čo sa tam deje!“ rozhorčene zašepkal.

Pre Miseaga bolo utrpenie sledovať film, a Mija trpela počas recepcie. Konala sa vo veľkej vyzdobenej sále, z každej steny na ňu hľadelo aspoň tucet Didiných hláv. Miestnosť bola plná známych osobností z Polisu, no nik nepútal na seba viac pohľadov ako Mariotovi dediči v spoločnosti Henricha Arabesa, hlavnej hrdinky filmu a Ivana.

„Nebol to dobrý nápad,“ usúdil Ivan. Aj on bol nervózny.

Mija si všimla, že pohľadom stále zablúdil k mužovi, ktorý stál pri dverách a rozprával sa s dvoma neznámymi ženami. Keď sa ho opýtala, kto je to, zatváril sa, akoby nevedel, o kom hovorí.

„No tak, kto je ten chlap?“ pýtala sa a opäť si ho pohľadom premerala. Bol to stredne vysoký muž, ktorý sa očividne vyžíval v prsteňoch, drahých oblekoch a bezchybnom vzhľade. Tváril sa znudene, a tak ako ostatní, aj on často hľadel smerom, kde stáli dediči a popíjali svoje džúsy.

„Ach, to je Aldo, mala by som vás zoznámiť,“ zvolala Dida a vykročila smerom k nemu.

„Nie!“ zastavil ju Ivan a Henrich ju chytil za ruku.

„Aldo nie je dobrá spoločnosť pre Miju,“ vysvetlil jej Henrich.

Mija sa zamračene pozrela na muža. Tváril sa pobavene, akoby pochopil, čo sa stalo. Kývol jej na pozdrav, ale ona od neho odvrátila zrak.

Ivan ju vyzval do tanca, aby sa rozptýlila. Neskôr ho vystriedal Henrich a Miseag tancoval s Didou.

„Čo je to za človeka? Ten Aldo?“ vyzvedala Mija.

„To je dlhá história,“ odvetil Henrich.

Pohľadom mu dala najavo, že čaká na vysvetlenie. „Je nebezpečný.“

„S takými som sa už stretla...“

„No nikdy nie s takým človekom, ako je Aldo. Nikdy nevieš, čo má naozaj za lubom. Nedá sa mu veriť. A nemyslím si, že by mal záujem spoznať ťa.“

„Prečo?“

„Lebo tvoja mama ho kedysi veľmi nazúrila.“

Mija sa zasmiala. Hudba dohrala a miesto Henricha zaujal Aslex Filt. Oblečený bol veľmi elegantne, ale vyzeralo to skôr, akoby chcel niekto leva navliecť do obleku. Ešte stále sa nezbavil divokej hrivy vlasov a jeho dlhá brada bola tentoraz fialová.

„Nová prehraná stávka?“ zasmiala sa Mija pri pohľade na jeho fialovú bradu aj nechty.

„Len dva týždne,“ odvetil a začal sa s ňou točiť v rytme valčíka.

„Ako to vyzerá s našou...“

Mija naňho výhražne pozrela a nenápadne kývla smerom k Miseagovi, ktorý na druhej strane sály tancoval s Didou.

Aslex sa zatváril nechápavo. Naokolo vládol taký hluk, že normálny človek by nemal šancu počuť ich, ani keby bol meter od nich. „Tak ako to pokračuje s našou záležitosťou?“ opýtal sa.

Mija si vzdychla. Ak ich Miseag počúval a bola si istá, že to robil, určite bude zvedavý, čo sa skrýva za jej a Aslexovou ‚záležitosťou‘. „Od nášho posledného stretnutia sa veľa toho zmenilo,“ odvetila Mija s úsmevom. „Dokonca sme si našli novú kamarátku. Možno vám ju Henrich spomenul.“

„Naozaj?“ potriasol hlavou a Mija len tak-tak stihla uhnúť.

„Je to jeho stará známa z Hornej Vsi. Veľmi milé dievča, rozumie si s Miseagom. Aj so mnou, samozrejme.“

Aslex pochopil a usmial sa: „Mám ešte dva mesiace.“

Mija si zahryzla do pery: „Neviem, o čom hovoríte.“

Keď dotancovali, Mija sa vrátila ku stolu s pitím a do pohára si naliala trocha z furvyho vína. Zachutilo jej hneď po prvom hlte, preto sa odkradla na terasu, kde ho v tichosti popíjala a pozorovala osvetlený park, ktorý sa rozprestieral pod priehľadnou podlahou. Bolo to opustené miesto a aspoň na chvíľu si oddýchla od zvedavých pohľadov. Vedela, že ostatné terasy sú preplnené ľuďmi, preto sa čudovala, prečo je práve táto prázdna.

No dlho prázdna predsa len nezostala – onedlho tam vyšiel Henrich v spoločnosti ďalších troch mužov. Mija sa pre istotu pritisla ku stene a dúfala, že si ju nevšimnú.

„Poviem vám, je to poriadna otrava,“ sťažoval sa vychudnutý muž v okuliaroch a aj on hľadel na park. „Niektorí ľudia sa tam jednoducho boja chodiť.“

„Uznajte, tie čudné výkriky sú trocha desivé,“ ozval sa ďalší muž, ktorý Henrichovi siahal sotva po plecia.

„Áno, áno. No za celé tie roky sa tu nikomu nič nestalo. Netreba robiť z komára somára. Bolo by to priam krásne miesto, ideálne na postavenie zábavného parku. Predstavte si tie pikniky, tie atrakcie... A večer by celé rodiny išli sem, do kina. Tie tržby...“ potiahol sa za dlhú bradu. „Tie tržby...“

„Dal by som majetok za to, aby som zistil, čo tam je!“ vyhlasoval nízky muž a pohľad uprel na tmavé miesto v strede parku.

Mija natiahla krk, aby tam lepšie dovidela. Celý park bol osvetlený modrým tlmeným svetlom, len v strede bola podozrivá tma.

„To nie ste jediný,“ ubezpečil ho Henrich a Mija sa k nemu prekvapene otočila. Zdalo sa jej, akoby z jeho hlasu bolo cítiť smiech. Tváril sa však ako zvyčajne veľmi vážne.

Muži ešte dobrú chvíľu rozoberali, čo všetko by mohli v parku postaviť a vylepšiť, keby zničili kúzlo, ktoré obklopuje tmavé miesto.

„Toto miesto sa mi vôbec nepáči,“ priznal nízky muž. „Poďme odtiaľto, vidíte, že sem radšej nikto nechodí. Už len pohľad na Čiernu moru je nepríjemný.“

Henrich ich po celý čas trpezlivo počúval a rozlúčil sa s nimi so slovami, že Spoločenstvo sa už dlho pokúša vyriešiť tento problém a ak sa k niečomu dopracuje, určite im dá vedieť.

„Len aby aj v tom nemal prsty ten prekliaty Marioto Mursa,“ podotkol okuliarnatý muž, keď odchádzal. Hlava Spoločenstva ešte zostala na terase.

Henrich potom pristúpil k zábradliu, oprel sa oň a hľadel pred seba.

Mija videla, ako sa jeho ústa roztiahli do širokého úsmevu.

Neodolala a opýtala sa: „Čo je na tom také vtipné?“

Otočil sa k nej. „Počúvala si nás?“

„Trochu...“ priznala a nenápadne položila svoj dopitý pohár na zábradlie.

Prstom ukázal na tmavú škvrnu v centre parku. „Často odtiaľ vychádzajú desivé výkriky. Inokedy tam cítiť také slabšie otrasy, preto v okolí nerastú nijaké veľké stromy. Ľudia o tom hovoria ako o Čiernej more.“

„A to sa ti zdá také zábavné?“

„Nie, nie... Vieš, veľa ľudí si myslí, že to je Mariotovo dielo,“ na chvíľu sa odmlčal. „A len ja to viem s istotou.“

„A prečo s tým niečo neurobíš?“ prekvapene sa opýtala. „Prečo to tam urobil? A prečo si to nikomu nepovedal?“

„Nie je to nebezpečné. Marioto to urobil pre tvoju mamu ešte vtedy, keď ani neplánoval vojnu.“

Zasmiala sa: „Asi nebol veľký romantik, pravda?“

„Tie výkriky a zemetrasenia sú iba výstraha, aby sa tam nikto nepokúšal vojsť. Dovnútra sa dostaneš, len ak poznáš správne zaklínadlo, a to si Mel zobrala do hrobu. Nikdy som tam nebol, ale vnútri je vraj nádherne. Bolo to miesto, ktoré patrilo iba im dvom. Nemám to srdce zničiť ho...“

„Nie je to jedno?“ opýtala sa Mija. „Aj tak ju nemal rád. Urobil to len preto, aby vyhral stávku.“

„Aslex veľa rozpráva,“ zamrmlal Henrich a pozrel sa na svoju neter. „Marioto ľúbil tvoju mamu – viem to, lebo som bol jeho najlepší priateľ. Nedovolil by som mu, aby sa s ňou zahrával. Veď to bola moja sestra.“

„Tak ťa asi oklamal. Zabudol si? On ju zabil!“ poklopkala prstami po zábradlí.

Henrich ju objal okolo pliec: „Viem. No viem, že vtedy boli obaja úprimne zaľúbení. Nenarodila si sa len preto, aby Marioto prinútil Aslexa behať v ružovom.“

„No to nedáva zmysel,“ namietla a zamračene hľadela na park.

„Keby si ich vtedy videla na vlastné oči, uverila by si mi.“

Mija si len ticho vzdychla. Možno keby som ich videla...

Henrich sa musel venovať Dide, a tak nechal Miju samu. V mysli jej ešte stále zneli jeho slová a v hlave sa jej vynáral bláznivý nápad.

Otočila sa a videla, že nik jej nevenuje pozornosť. Možno si už všetci myslia, že odišla. Keby na chvíľku opustila túto hlučnú spoločnosť... Srdce jej začalo rýchlejšie biť. Keby som ich videla na vlastné oči... uvažovala.

Sklonila sa a začala si vyhŕňať šaty.

„Mija?“ začula za sebou Miseagov hlas.

Rýchlo vytiahla prútik, ktorý skrývala pod šatami.

„Čo to robíš?“ podozrievavo sa opýtal. „A nesnaž sa mi klamať, ešte aj vnútri som počul, ako nenormálne ti začalo biť srdce. Čo vymýšľaš?“

Nemalo zmysel klamať mu. „Chcem si trochu zalietať...“ zahryzla si do pery. „A pritom zistiť, či sa moji rodičia naozaj ľúbili.“

Pokrútil hlavou: „Bez ochrany odtiaľto nemôžeš odísť! Sľúbila si, že nikam sama nepôjdeš.“

„Nuž, ale ja tam nepôjdem sama,“ uistila ho a milo sa usmiala. „Mohol by si ísť so mnou.“

A načo to potrebuješ zisťovať? opýtal sa jej.

Chcem vedieť, aký bol Marioto. Chcem vedieť, či mal moju mamu aspoň trocha rád. Pre teba by to nebolo dôležité?

Ani nie, priznal bez okolkov.

No pre mňa to je dôležité! Možno preto, že som dievča.

Všimol som si, zamrmlal a uznanlivý pohľad vrhol na jej šaty. Potom nie veľmi ochotne vytiahol svoj prútik a pristúpil k nej.

„Ďakujem,“ povedala, keď nasadli na vuznošky a leteli smerom, ktorý Mija udala.

Pristáli pred tmavým oblakom, čo zahaľoval stred parku. Bola nad ním akási neviditeľná stena, čo ich nepustila ďalej. Mija si rýchlo skryla prútik pod šaty a natiahla ruky pred seba. Miseag na ňu netrpezlivo hľadel.

Marioto Mursa a Melánia Ľubietová, opakovala v mysli, až kým z jej rúk neunikli prvé magioly.

Po okolí sa rozozvučal ženský smiech. „Už sa môžem pozrieť?“ pýtala sa so smiechom. Po chodníčku kráčala Melánia s pevne zatvorenými očami. Mladý Marioto ju držal za ruku a pomaly viedol k miestu, kde stála Mija s Miseagom.

Mija automaticky odstúpila. V žalúdku sa jej ozvala nepríjemná bolesť. Jej predtucha v tej chvíli zosilnela. Napriek tomu držala ruky pred sebou a hľadela na svojich rodičov.

„Keď sa potknem...“ začala, no on ju prerušil.

„Si so mnou, Mel. Nepotkneš sa. Dobre vieš, že pri mne sa ti nič nemôže stať.“ Jeho hlas bol nežný.

Mija si pomyslela, že je dobrý herec.

Zastal s Melániou len pár krokov od Mije. „Už sa môžem pozrieť?“ opýtala sa netrpezlivo.

„Nie, vydrž ešte chvíľu.“ Pustil jej ruku a odstúpil.

„Kam ideš?“

Usmial sa a jeho krásna tvár sa rozžiarila: „Som tu, neboj sa. Tak ľahko sa ma nezbavíš!“

„Akoby som to chcela,“ zamrmlala.

Marioto sa oprel o tmavý oblak za ním a zahľadel sa na Melániu. Usmieval sa.

„Čo robíš?“ opýtala sa.

Neodpovedal, mlčky na ňu hľadel. Nervózne prešľapovala.

„Ak sa do piatich sekúnd neozveš...“

„Pamätáš sa, ako si hovorila, že chceš niečo, čo by patrilo len nám dvom?“ opýtal sa zrazu.

„Áno... A ty si mi povedal, že nám môže patriť čokoľvek.“ Nadvihla ľavé obočie. „Torn, uvedomoval si si vôbec, že ja hovorím o dieťati?“

„Pochopil som to,“ urobil k nej pár krokov a pohladkal ju po líci. „No to je niečo, čo nám nemôžem vyčarovať. Na tom musíme popracovať spolu. Len dúfam, že malá bude mať nos po tebe.“

Zasmiala sa a otvorila oči: „Čo ak to bude chlapec?“

„Chcem radšej dievčatko,“ oznámil jej, akoby bolo prirodzené, že sa jeho želanie splní.

„Zvážim to,“ ubezpečila ho s veselým úsmevom. Marioto odstúpil a položil ruku na tmavú stenu pred sebou.

„Môžeme mať čokoľvek, napríklad toto,“ zašepkal jej do vlasov a potom nahlas vyslovil: „Preržati pochoť, trarijse nizou.“

Mija spustila ruky k telu a zamračene hľadela na miesto, kde sa strácal Mariotov obraz.

„Nestačilo ti to?“ opýtal sa Miseag.

Pokrútila hlavou: „Chcem vedieť, čo je vnútri.“ Dotkla sa čarovnej steny a zopakovala Mariotovo zaklínadlo: „Preržati pochoť, trarijse nizou.“

Vzápätí sa pod jej rukou začala strácať tmavá hmla. Otváral sa pred nimi okrúhly vchod a za ním...

„Tak toto vôbec nevyzerá dobre,“ zhrozene zašepkala Mija.

„Pred šestnástimi rokmi to tu mohlo vyzerať inak,“ podotkol Miseag.

Vstúpili dnu a rozhliadli sa naokolo. Pred nimi sa rozprestieralo jazierko, cez ktoré bol postavený drevený most. Voda v jazere bola tmavá, akoby špinavá, hoci v ňom neplával nijaký odpad. Suchú zem len v strede pokrývala bujne rastúca tráva. Pred jazerom stála modrá hojdačka.

Mija zamierila k nej. Sadla si a po chvíli natiahla ruky pred seba. Dokončí to, čo začala.

Ako to tu vyzeralo pred šestnástimi rokmi? pýtala sa a čakala, kým jej minulosť odpovie.

Všetko sa začalo rozjasňovať. Z neba zažiarila ostrá žiara a zem zaliala svojimi modrastými lúčmi. Voda v jazere sa zmenila na číru, jasne sa dalo dovidieť až na dno. Most obopínali modré ťahavé kvety. Zo zeme už nerástla burina, ale nezábudky a modré kvety, aké Mija ešte nikdy nevidela. Naokolo poletovali poletušky, ktoré tak rýchlo menili farby, že ich ani nestihla registrovať. Boli skrotené, aby na Melániu a Mariota pred vchodom nezaútočili, len okolo nich poletovali, akoby ich vítali.

„Teraz by si mala povedať, že to vyzerá presne ako v rozprávke,“ Marioto poradil Melánii.

„Presne, ako mi to Henrich opisoval... Je to moja najobľúbenejšia rozprávka,“ zašepkala Melánia a prekvapene sa rozhliadala, akoby ani vlastným očiam neverila.

Mija sa zrazu cítila zle. Magioly z nej začali vysávať silu, predtucha zosilnela.

Marioto objal jej matku.

„Mija,“ začula za sebou Miseagov hlas.

Hľadela na svojich rodičov. Ak je toto naozaj pravda, prečo Marioto opustil jej matku? A prečo ju nakoniec zabil?

Miseag ňou zatriasol: „Mija!“

Rýchlo sa spamätala a ruky jej ovisli. Modrá žiara, kvety, poletušky aj obraz jej rodičov sa začal pomaly vytrácať.

„Si bledá ako stena,“ povedal jej Miseag a hneď sa otočil ku vchodu.

Ostrá bolesť zovrela Miji žalúdok.

Dovnútra vleteli muži zahalení do tmavých plášťov. Na tvárach mali čierne masky. Z ich rúk vyleteli zelené tiene, ktoré mierili priamo k prekvapeným dedičom.

Miseag sa postavil pred Miju, zodvihol ruku pred seba. „Lžkavstvo oltignaji, pače!“ zakričal a vytvoril pred nimi ochrannú stenu. Zaklínadlá do nej tak prudko narazili, že musel o krok ustúpiť, aby udržal rovnováhu. Potom vytvoril stenu pred sebou a jej silu znásobil zaklínadlom: „Pročiji vdať.“

Mija vytiahla svoj prútik a zmenila ho na vuznošku. Veľa síl však stratila pri vyvolávaní minulosti, a tak sa jej od únavy podlamovali kolená.

Miseagova stena narazila do letcov a jedného po druhom zhadzovala. Muži po náraze do tmavých múrov, ktoré obklopovali Čiernu moru, spadli na zem. Niektorí si však stihli vyčarovať čarulu ešte predtým, ako sa ich dotklo Miseagovo kúzlo. Tí leteli za dedičmi a posielali smerom k nim ďalšie zaklínadlá.

Pred vchodom zastali piati muži rozhodnutí zabrániť im v úniku.

Miseag zmenil svoj prútik na meč a vyčaroval okolo seba čarulu. Mija urobila to isté.

Letiace zaklínadlá sa odrazili od čarúl a obrátili sa proti útočníkom. Tí sa im ľahko vyhli a zakrátko s mečmi v rukách pristáli pred dedičmi.

Bojovníci chránení čarulami sa pustili do boja a čakali, koho skôr opustia sily a čia čarovná ochrana sa skôr rozplynie.

„Mija, leť von!“ zvolal Miseag a vrhol sa proti prvému útočníkovi.

Ani jej nenapadlo letieť von a nechať Miseaga samého. Zaútočila na čarule všetkých štyroch mužov, ktorí sa proti nej postavili. Z rúk jej vyleteli magioly a obrovskou silou do nich vrazili. Tak rýchlo sa však stratili, ako ich vytvorila.

Miseagovi sa podarilo odsotiť svojho súpera. Získal čas, dotkol sa jeho čarule a zašepkal: „Prosvitijs skvrana skroz teblece.“ Pod jeho prstami sa začala rozpadať. To, že zostal bez ochrany ho tak prekvapilo, že sa nestihol brániť. Vtom ho omráčilo Miseagovo zaklínadlo.

Pred ním ešte stálo sedem bojovníkov, čo útočili z každej strany a pokúšali sa zničiť jeho čarulu. Bolo na čase, aby sa stretli s mocou Knihy odpovedí.

Mija odrážala útoky tak obratne, ako vládala. No cítila, že po každom pohybe jej sily ubúdajú. Vypustila z prstov ďalšie magioly, ktoré vrazili do ochranného poľa jedného zo súperov. Na mieste, kde sa rozplynuli, zostala diera. Najprv bola malá, no postupne sa zväčšovala a Mija videla, že to je jej príležitosť.

Vykríkla, odrazila údery na svoju čarulu a vyslala proti mužovi ďalšie čarovné iskričky. Preleteli cez dieru v čarule, vrazili doňho a ten spadol na zem úplne zmeravený. Otočila sa k ďalšiemu útočníkovi a na perách sa jej mihol úsmev. Z prstov jej znova vyleteli magioly.

Miseag najprv dovolil mužom nezmyselne útočiť, potom sklonil hlavu a s prižmúrenými očami zamrmlal: „Ouločiti, oudariti jarosť, mrzk i lžkavstvo.“

Medzi rukami mu zavibrovala silná energia, obtáčala sa okolo jeho prstov, až kým ho nezačali bolieť od námahy. Mija, okamžite leť hore! prikázal jej, zodvihol ruky ponad hlavu a vypustil všetku energiu. Tá sa vzápätí rozpŕchla nadol ako hustý dážď, narazila do každého v jeho okolí. Čarule väčšiny útočníkov nevydržali a stratili sa. Miseag na nich zaútočil a jedného po druhom ničil svojimi zaklínadlami. Dvaja muži boli takí silní, že zostali chránení a ešte stále vytrvalo útočili.

Mija sa nestihla celkom vyhnúť Miseagovej mágii. Vrazila do jej čarule a oslabila ju. Jej útočníkov odhodilo, spadli na zem a zostali nechránení. Kým jedného z nich omráčila, ďalší dvaja na ňu zaútočili. Šerm proti dvom protivníkom ju vyčerpával, ale netrval dlho. Nižšieho z nich udrela do hrude, druhý o chvíľu spadol pod vplyvom jej magiol. Pre istotu omráčila aj udretého muža a potom hľadala Miseaga.

„Leť von!“ prikazoval jej, no ona namiesto toho, aby Miseaga poslúchla, zaútočila na jedného z jeho súperov. Preletela ponad neho a magioly nechala dopadnúť na čarulu zhora. Zaútočila zboku a znova k nemu vypustila magioly.

Miseag len raz udrel do čarule útočiaceho muža a tá sa rozpadla. Útočník spadol od vyčerpania.

Mijin súper o chvíľu zmeravel.

„Rýchlo von,“ kričal Miseag.

Zadychčaní sa otočili smerom ku vchodu, a vtom sa zhrozili. Videli, ako sa dovnútra valia ďalšie posily. Prví muži ich mali len vyčerpať a títo mocní bojovníci ich majú zničiť.

9
Natrigino rozprávanie

„Toto mi začína liezť na nervy.“

„Nasadni!“ prikázal Miseag.

„Čo chceš urobiť?“ opýtala sa a ruky sa jej triasli od vysilenia.

„Ver mi,“ povedal a na okamih zrušil svoju čarulu.

Ako zaňho nasadala, šaty sa jej na boku roztrhli. Objala ho okolo pása a spolu vyleteli do výšky. Opäť vyčaroval čarulu, ktorá ich oboch obklopila a rýchlo letel oproti zaklínadlám a mužom v maskách.

Vtom do nich narazili zaklínadlá, vuznoška sa zatriasla, klesla nadol a spomalila. Mija ju za chrbtom ľavou rukou prichytila a vypustila do nej niekoľko magiol.

Opäť zrýchlili a rútili sa priamo proti stene bojovníkov. Mija si bola istá, že Miseag neblufuje, bol odhodlaný prebúrať si cestu cez nich.

„Miseag!“ šokovane vykríkla a pevne ho objala.

„Brzo vliševie bez čstiny, gnebaniji, vse,“ šepkal Miseag a jej krik akoby ani nevnímal. „Drž sa!“ vykríkol predtým ako vrazili do letiacich mužov. Ozval sa ohlušujúci náraz. Dedičov odhodilo dozadu, muži narazili do múrov Čiernej mory a väčšina z nich okamžite letela naspäť. Miseag zanadával.

„Znovu!“ zakričal a začal odriekavať ďalšie zaklínadlo.

Mija položila ruku na stenu čarule a spevňovala ju magiolami tak dlho, až kým sa jej hlava nezakrútila. Druhou rukou sa držala Miseaga pripravená na ďalší náraz.

Bojovníci už boli pripravení. Zo svojich tiel vytvorili hradby a posielali proti dedičom zaklínadlá. Tým sa Miseag snažil zo všetkých síl vyhýbať.

Keď zakričím, poriadne sa ma chyť a zapri sa nohami! povedal Miji telepaticky.

Zhlboka sa nadýchla a vyslala ďalšie magioly do čarule.

Bojovníci leteli proti nim, Mija čakala na Miseagov povel. Boli už asi len meter od nich a Miseag stále nekričal, len mrmlal akési zaklínadlo.

Pevne sa ho chytila oboma rukami a vtedy zakričal: „Teraz!“

Keby to bolo o sekundu neskôr, opäť by narazili do útočníkov. Tentoraz sa im však vyhli a vyleteli do výšky. Zatočili sa s vuznoškou tak, že chvíľu obaja dediči viseli dolu hlavou. Leteli hore, až kým ich nohy nenarazili do steny Čiernej mory. Potom sa začali krútiť a klesať dolu. Bojovníci uháňali za nimi a útočili zozadu. Ich čarula zatiaľ odolávala.

Pred vchodom stáli len traja útočníci.

Miseag proti nim vyslal tmavé zaklínadlo. To sa odrazilo od stien a okolie zaplavilo tmavou hmlou, cez ktorú nič nevideli. Leteli len po pamäti, lebo v hustej hmle si nedovideli ani na špičku nosa.

V plnej rýchlosti vrazili do strážcov a vyleteli von. Silný náraz ich tentoraz neodhodil nazad ako prvýkrát, ale stratili rovnováhu a takmer spadli z vuznošky. Tá sa točila, spomaľovala sa a stále klesala, hoci ju Miseag nasmeroval nahor. Akoby sa jej mágia rozpadávala.

Mija zoskočila a na zemi sa skotúľala až k tmavej stene. Priložila na ňu ruku a zakričala: „Preržati pochoť, trarijse nizou,“ a brána Čiernej mory sa zatvorila.

Traja muži, čo zostali zvonka, sa ju pokúsili udrieť, Miseag však polorozpadnutou vuznoškou zastavil ich meče, a tak zúrivo ich odsotil, až spadli na zem. Jeho vuznoška pri tom zvláštne zapraskala. Mija vytiahla Meliochos a hodila ho Miseagovi do ruky. Všimol si, že vstup do Čiernej mory sa opäť otvára, a tak neváhal. Zväčšil Mijinu vuznošku, pomohol jej nasadnúť a vyleteli. O chvíľu ich znova chránila čarula pred zaklínadlami, čo do nej divo narážali.

Miseag letel naspäť do slávnostnej sály tak rýchlo, ako to len Meliochos dokázal. Keď sa Mija znova pozrela za seba, v diaľke videla odlietajúcich útočníkov. A boli už dosť ďaleko od nich.

„Sú preč,“ povedala po chvíli. A neverila vlastným očiam.

Pristáli na prázdnej terase, z ktorej odlietali. Miji sa od vyčerpania podlomili kolená. Miseag ju v poslednej chvíli zachytil. „Môžeš kráčať?“ opýtal sa jej.

Biela ako stena sa oňho oprela.

„Mija, povedz niečo!“ naliehal Miseag a potľapkal ju po oboch lícach.

Upreto hľadela na Čiernu moru. V diaľke videla otvorený vchod, z ktorého len pred chvíľou vyšli poslední bojovníci.

Takáto vyčerpaná bola naposledy vtedy, keď pomohla Mariotovi stať sa neporaziteľným. Pomaly sa zosunula na zem a sadla si na priehľadnú dlažbu. Miseag si sadol vedľa nej a Mija sa znovu oňho oprela. „Myslím,“ povedala napokon, „myslím, že ju mal rád.“

Miseag sa na ňu nechápavo pozrel.

„Marioto moju mamu,“ vysvetlila mu.

„Si v poriadku?“ opýtal sa ustarostene.

Nestihla mu odpovedať, predbehol ju iný hlas. Oveľa energickejší a nahnevanejší. „Kde ste doparoma boli?“ privítal ich Henrich a len vďaka hlučnej hudbe a ešte hlučnejšej vrave ho nepočuli ľudia v sále.

Ivan stál vedľa neho a bol rovnako nazúrený. „Celý večer vás hľadáme!“ rozčuľoval sa.

Miseag vstal, ale Mija nemala dosť síl. Hlava jej išla prasknúť od bolesti.

Henrich jej venoval krátky pohľad – vlasy mala strapaté, šaty dokrčené a špinavé, na boku roztrhnuté. Urobil si vlastný úsudok a vrhol sa na Miseaga. Chytil ho za golier košele a vykríkol: „Čo si jej...“

Mija vstala a chytila Henricha za ruku. „Nechaj ho!“

„Čo sa stalo?“ pokojne sa jej opýtal Ivan.

Miseag sa nebránil, hoci Henrichov stisk musel bolieť. Len sa spýtavo pozrel na Miju.

Zahryzla si do pery a chvíľu váhala, čo má povedať. „Prepáčte,“ zamrmlala. „Asi som vám to mala povedať skôr. Grigorias sa mi vyhrážal a... dnes nás s Miseagom tak trocha napadol. V Čiernej more.“

„Zo päťdesiat vycvičených bojovníkov,“ spresnil Miseag.

Henrich ho v tej chvíli pustil.

„Podarilo sa nám cez nich prebojovať a ušli sme sem,“ dokončila Mija, hlas sa jej zadŕhal. „Marioto sľúbil, že Grigovi zabráni, aby mi ublížil, preto som vám o tom nechcela povedať.“

„Pretože by som sa pre istotu postaral o tvoju bezpečnosť a zabránil tomu, čo sa stalo dnes?“ vybuchol Henrich.

„Upokoj sa,“ ostro mu poradil Ivan. „Musíme ísť domov a tam sa porozprávame.“

Mija súhlasne prikývla a vzápätí odpadla. Pred tým, ako sa jej modré oči zatvorili, zaregistrovali rozmazaný obraz muža, ktorý na ňu zvnútra sály upreto hľadel. Pamätala sa, že ho oslovovali Aldo.

Prebrala sa, až keď slnečné lúče dopadali na jej tvár. Rozlepila unavené oči a rozhliadla sa. Ležala vo svojej izbe v Perle a na kresle vedľa jej postele sedel Henrich. Pozorne ju sledoval a na okamih jej pripomenul Mariotov pohľad. Tiež mala pri ňom pocit, akoby jej hľadel dovnútra mysle.

„Ako sa cítiš?“ opýtal sa. Na tvári mu nezostalo ani kúska zlosti. Opäť bol prívetivý a láskavý.

„Ďakujem, dobre,“ povedala a chvíľu premýšľala, kto z trojice Miseag, Ivan a Henrich mal toľko odvahy, že ju v noci prezliekol do pyžama. Spýtavo sa pozrela na strýka.

Henrich uhádol, na čo myslí. „Uršuga,“ povedal s úsmevom.

„Miseag vám už asi všetko porozprával,“ skonštatovala.

„Chápem, že si nás nechcela znepokojovať, ale nie sme tu na to, aby si nás chránila. Sme tu preto, aby sme my chránili teba,“ poúčal ju. „V živote sme sa museli vyrovnať aj s väčšími trápeniami.“

„Je naozaj krásne, ako ma všetci chcete chrániť. Metoj to robil tak, že mi ledva dovolil päty vystrčiť z domu. Moja mama to urobila tak, že sa predo mnou celý život skrývala. Ivan zase tak, že mi o tom ani nepovedal. Vieš, niekedy je tá vaša ochrana dosť na nič.“

„Mija...“

„Dúfala som, že Marioto Grigoriasa zastaví. To by bola najlepšia ochrana.“

„Myslím, že sa o to pokúsil. Prečo inak by vás tí bojovníci nenapadli už skôr? Alebo prečo na vás útočili len v Čiernej more a potom radšej odleteli, akoby mali vyvolať pozornosť?“

„Pretože nechceli, aby sa o tom verejnosť dozvedela. A aby sa to dostalo do Mariotových uší,“ zamrmlala.

„No čo od teba chce?“ pýtal sa strýko skôr seba ako jej.

Pokrčila plecami: „Mám magioly. S nimi sa dá všeličo.“ A predsa, keď to v tej chvíli nahlas vyslovila, akoby jej čosi našepkalo, že to nie je pravda.

„Bojím sa, že je v tom čosi viac,“ na tvári sa mu usadila ustarostená maska. „Koná za Mariotovým chrbtom. Veľa riskuje, a to by podstúpil, len ak by bola odmena úmerne veľká. S čarami si pomôže sám alebo požiada Mariota. Existuje len jediné zaklínadlo, ktoré Marioto nevedel uskutočniť a nemyslím si, že Grigorias by sa chcel stať neporaziteľným. Je v tom niečo iné...“

„Možno, ale to asi nezistíme, kým tých mužov nechytíme,“ vzdychla si.

„Ty a Miseag dostanete dvoch ochrankárov. Pôvodne som zvažoval väčší počet, ale Ivan ma presvedčil. No chcem od teba počuť sľub.“

„Aký?“ opýtala sa trocha otrávene. Pomyslela si, že v živote už dala toľko sľubov, že by si ich mala začať zapisovať.

„Vyhýbaj sa opusteným miestam, snaž sa byť vždy tam, kde je rušno a kde ťa môžu ľudia vidieť. Mimo Perly nikam nechoď sama. Je možné, že Grigorias ťa stále sleduje a len čaká na vhodnú príležitosť. Takú, aká sa mu naskytla v Čiernej more.“

„Dám si pozor, neboj sa,“ ubezpečila ho. „Teraz už viem, čoho je Grigo schopný. Nebudem vyhľadávať nebezpečenstvo. Nie som hlúpa.“

„Sľubuješ mi to?“

„To, že nie som hlúpa?“ Jej pokus odľahčiť atmosféru nepadol na úrodnú pôdu. Henrich sa ešte prísnejšie zatváril. „Sľubujem ti, že pokiaľ to bude v mojich silách, vyhnem sa akémukoľvek nebezpečenstvu,“ povedala napokon celkom vážne.

Spokojne prikývol: „Tak sa teda prezleč, o hodinu ideme na obed. A prečítaj si nové správy v Čarodejníku!“

„Píšu tam o útoku?“ opýtala sa.

„Nie, ani náhodou, o to som sa postaral. Málokto by sa potešil správe, že Mariotovi dediči vyriešili šestnásťročnú záhadu Čiernej mory, že sa pobili s päťdesiatimi vojakmi a vyhrali nad nimi. A že som vás nedokázal ochrániť. Nechcem viac počuť o takýchto pokusoch. Do dnešného dňa som si myslel, že moje meno je tá najsilnejšia ochrana, akú vám v Polise môžem poskytnúť,“ v hlase mu zaznela vina. Potom sa s ňou rýchlo rozlúčil a odišiel z izby. Mija vstala z postele, ale skôr ako sa stihla prezliecť, vošiel dnu Miseag.

„Slušný človek pred tým, ako vstúpi do miestnosti, zaklope,“ povedala mu s výčitkou v hlase.

„Vedel som, že ťa nevyruším,“ povedal ľahostajne a ukázal na svoje uši. „Počujem všetko, čo sa v tomto dome pohne.“ Sadol si do kresla oproti Miji a jej nezostávalo nič iné, len sa vrátiť do postele a pod perinou skryť svoju nočnú košeľu so smiešnym dráčikom na hrudi.

„Henrich si myslí, že mu niečo tajíme,“ oznámil jej.

„Prečítal si mu myšlienky?“

„Povedal mi to. Včera večer. Myslím, že je omnoho lepší telepat, ako dáva najavo. Musíš si pred ním dávať pozor. Dám ti pár zaklínadiel...“

„Neunúvaj sa,“ zastavila ho. „Nechaj si svoje zaklínadlá, mám magioly. S nimi to zvládneme. Ale...“ trocha sa pomrvila. V duchu sa už pripravovala na ďalšiu škriepku. „Nepovieme mu o tom?“

Miseag sa znudene oprel o operadlo: „Nie.“ Takmer si pritom zívol.

„Grigorias možno nešiel po mne. Henrich by mal vedieť, že my obaja potrebujeme pomoc.“

„Som Nositeľ, nepotrebujem ochranu.“

Mija neznášala, keď takto stručne odpovedal. „Včera to nešlo až tak po masle, aj keď sme na nich boli iba dvaja,“ pripomenula mu. „Henrich má s predmetom A oveľa viac skúseností ako my. Možno by vedel nájsť protizaklínadlo! Možno by nám pomohol...“

„Nie.“

„Myslíš si, že nevidím, ako ťa to vyčerpáva? Vyzeráš ako upír s veľkými kruhmi pod očami! Potrebuješ si trocha oddýchnuť.“

Naklonil sa k nej a vzdychol si: „Máš pravdu.“

Nemyslela si, že ho tak ľahko presvedčila. Z tej naivity už dávno vyrástla.

Vstal zo stoličky: „Vážne sa mi zíde trocha oddychu – idem do svojej izby.“

„Miseag!“ zastavila ho. „Niekedy si myslím, že sme ju mali radšej zničiť. Zatiaľ nám nič dobré nepriniesla.“

„To nikdy nedovolím,“ veľavýznamne sa na ňu pozrel a ona si až vtedy uvedomila čosi, na čo už takmer zabudla. Bola priamym potomkom muža, ktorý chcel Knihu odpovedí zničiť. Bola budúcou starešinkou tej časti klanu, ktorá bojovala na strane Kreaxa-Pana a ktorá bola odhodlaná vziať ju Servácovi Mursovi.

Miseag nastražil uši. „Máme návštevu,“ povedal jej. Mija si automaticky vytiahla perinu ešte vyššie a zaprisahávala sa, že v budúcnosti si kúpi menej trápnu nočnú košeľu.

O chvíľu na to vtrhli dnu dvojičky s Petem a Natrigou a horlivo sa začali vypytovať na udalosti premiéry. „Čítali ste tie správy? Vraj počas premiéry odhalili vstup do Čiernej mory! Tí hlupáci písali, že za to isto-iste môžete vy! A kto všetko tam ešte bol?“

Zahrnuli ich toľkými otázkami, že Mija sa až po pár minútach dostala k slovu a opísala im, čo sa stalo v Čiernej more.

„Henrich musel zúriť,“ podotkol Pete.

Miseag sa uškrnul: „Ako Metoj.“

„A bol medzi nimi aj Grigorias?“ chcela vedieť Natriga.

„Všetci mali masky, nevieme,“ odvetila Mija.

„Tak ako viete, že to boli jeho muži?“ opýtala sa.

„A kto iný?“ nechápal Bart.

Natriga sa zháčila. „No...“ pozrela sa na Miseaga. „Veď, ak by sa niekto dozvedel o...“

„Natriga!“ varovne zvolal Miseag. „Nugd oh ruiga!“ prikázal jej v maettregijčine.

„... o tom, že Mariotovi dediči sú sami a nikto ich nezachráni, možno by na nich zaútočil,“ dokončila a urazene sa pozrela do Miseagovej tváre. „Og grud dieua, lottrigam?“ opýtala sa ho.

„Toto mi začína liezť na nervy,“ zašomral Pete.

„Aj Adrige!“ vyhlásila Natriga.

„Aj Miji!“ dodala Mija a s úsmevom sa pozrela na svoju maettregskú kamarátku.

„Udrit od freg,“ pokračoval Miseag. Mija si pamätala, čo to znamená. Ferga to hovorievala svojej dcére vždy, keď vyzvedala, kde je starešina, alebo čo sa chystá na večeru... Do toho sa nestaraj! vravievala jej.

„To nie je fér!“ zvolala zrazu Danka. Všetci sa na ňu prekvapene pozreli. Danka málokedy takto zvýšila hlas. „Nie je fér, že sa ani neunúvate povedať nám, čo sa stalo v tej Maettregii. A čo to pred nami musí ešte aj Natriga tajiť? To sme takí zlí kamaráti, že to nemôžeme počuť? Veď sme kvôli vám išli až do Magradu!“

„Čakáme už celú večnosť, kedy nám láskavo poviete, čo sa tam stalo,“ dodal Petram. „Už ste mali dosť času spamätať sa, či nie?“

„Ako sa máme s vami troma kamarátiť, keď sa pred nami ani nemôžete normálne rozprávať?“ opýtala sa Danka.

„Má pravdu,“ pridal sa aj jej brat a pri pohľade na Natrigin zničený výraz sa začervenal. „Takto to ďalej nejde...“ povedal to síce veľmi nepresvedčivo, ale Miju, Natrigu a aj Miseaga to zasiahlo. Pokiaľ bol Bart v bezpečí a mal zaistený pravidelný prísun jedla, nikdy mu nič neprekážalo.

Mija prehovorila ako prvá: „Rada by som vám to povedala. Naozaj! No Miseagovi som dala sľub. Je to len na ňom.“

„Je to pre vás lepšie,“ povedal im a previnilo sa pozrel do ich rozhorčených tvárí.

Natriga si sadla na Mijinu posteľ, aby na ňu všetci traja videli. „Už som vám prerozprávala o svojom klane?“ opýtala sa.

Miseag sa zamračil.

„Nehnevaj sa, ale teraz tu preberáme niečo iné,“ netrpezlivo ju upozornil Pete.

„Nie, že by sme neboli zvedaví na tvoj klan,“ dodal Bart.

„Založil ho Kreax-Pan. Bolo to veľmi dávno. Viete...“

„Natriga, ak im povieš viac, ako treba...“ začal Miseag, ale Mija si sadla vedľa Natrigy a pobavene sa jej zastala: „Nemôžeš jej zakázať hovoriť o Maettregoch. Všetci sú na to veľmi zvedaví, pravda?“

Dôrazne sa na nich pozrela a všetci zmätene prikývli.

Aj tak ju nezastavíš, dodala telepaticky. Najprv by si sa musel prebojovať cezo mňa a dovtedy to už pochopia.

A tak im Natriga porozprávala, ako Kreax-Pan zhromažďoval ľudí, ktorí sa vzdali zbraní a násilia. Pre týchto ľudí postavil Maettregiu a tam im odovzdával svoju múdrosť.

„A hovoril im aj o Knihe odpovedí,“ pokračovala. Miseagom takmer šklblo, ostatní spozorneli.

Vy dve budete niesť zodpovednosť, ak sa niečo stane, nevrlo povedal Miji, vstal a vyšiel z izby.

Natriga sa nenechala jeho správaním vyrušiť a pokračovala ďalej. Hovorila im o tom, čo Kniha dokáže, ako ju celý život hľadali a napokon aj vypátrali v Hornej Vsi. Ani raz sa nezmienila o tom, čo sa stalo v Maettregii počas prítomnosti dedičov, ani raz nespomenula, že v meste žila aj Miseagova mama, ktorá zomrela, aby zachránila svojho jediného syna a Knihu odpovedí.

„Môj starý otec poslal rodinu Galey a Grigoriasa do Hornej Vsi, aby zistili, ktorá z dvoch rodín ukrýva Knihu. Mali sa do ich rodín dostať svadbou. Tak, a to je všetko...“

„Rabelovci ju určite nemajú, Grigorias sa zle priženil,“ dodal Petram. „Takže Knihu odpovedí má Miseag. To je to, čo hľadal v Komore?“

Mija neurčito pokrčila plecami. Vedela, že Miseag ich určite počúva, aj keď je vo svojej izbe. Nechcela ho ešte viac nahnevať, na ich ďalšie otázky radšej neodpovedala. Všetko podstatné už vedeli.

10
Škola volá

„Bráň sa!“

Miseag im to tak ľahko neodpustil. „Keď sa spojíte, ste ako dve bosorky,“ vyčítal Miji. Petemu aj dvojičkám nakoniec sám odpovedal na ich otázky. Dokonca im spomenul aj Galeu a jej smrť a všetci mali dosť taktu, aby sa nevypytovali na detaily. Len jedinú otázku nechal tvrdohlavo nezodpovedanú: „Vieš, ako Kniha funguje?“ opýtala sa ho Danka.

„Teraz neviete nič, o čom by Grigorias už dávno nebol informovaný. Nemáte preňho nijakú cenu. A tak to aj zostane,“ odpovedal.

Bart sa zamračil: „Som bezcenný?“

„Pre Grigoriasa. Nie pre nás!“ pohotovo ho ubezpečovala Natriga.

Zmierili sa s tým a dohodli sa, že o predmete A sa radšej budú rozprávať len v Perle. A keď im napadne, ako by si mali od Knihy vypýtať protizaklínadlo na neporaziteľnosť, hneď dajú Miseagovi vedieť.

„Marioto musí byť na svojich dedičov hrdý,“ zasmial sa Pete. „Miseag je prvotriedny zaklínač, Mija zase čarodejnica.“

„Ja by som bola radšej zaklínačka,“ rozmýšľala Danka. „Mija má s magiolami len kopec problémov, Miseag tie zaklínadlá dostane zadarmo.“

„Mne by to bolo jedno,“ ozval sa Pete so samoľúbym úsmevom, „stačilo by mi, aby som vedel vyvolať minulosť ako Mija a o zábavu by som mal postarané. Viete si predstaviť tie možnosti? Napríklad v dievčenských sprchách!“

Danka ho pohoršene štuchla do rebier. Ostatní sa len smiali vrátane Miseaga. Miji však nevenoval ani úsmev. A to poriadne dlho. Hneval sa na ňu a neskrýval to ani pred Henrichom a Ivanom. Vídala ho len v spoločnosti priateľov alebo pri obedoch v Perle. Ani sa len nepokúšala vojsť do jeho izby a hľadať s ním nové otázky pre Knihu, ako to predtým zvykla robiť.

Dokonca aj Natrige po týždni odpustil, keď ho pozvala do sídla, kde žili Maettregovia. Stretnutie so starými známymi, Fergou a jej synom Nigom, mu veľmi dobre padlo. Všetci sa mu ospravedlňovali za to, čo urobili, ako ho oklamali a potom nariekali nad svojím strašným trestom. Miseag založil ten požiar, čo spustošil ich mesto, pripravil o život ich príbuzných a starešinu a napriek tomu mu nič nevyčítali. A tak mal konečne jasno v tom, či ich nenávidí, alebo ľutuje. Pripadali mu ako lesné zvieratká zatvorené do veľkej klietky a vo svete, kde nič neznamenali. Miseag bol svojím spôsobom rád, že to Naglius nemusel vidieť.

„A kam ťa mám pozvať, aby si mi prepáčil, že som v tom Natrige nezabránila?“ dobiedzala Mija, keď sa vrátil.

„Nevyčítam ti, že si jej v tom nezabránila,“ objasnil jej. „Mala si nechať mňa, aby som o tom rozhodol. Kniha je ešte vždy záležitosťou mojej rodiny.“

Prižmúrila oči: „Si otravný.“

„To aj ty, občas.“

„Priznaj si, že občas potrebuješ usmerniť. Čuduj sa svete, nie každé tvoje rozhodnutie je správne.“

„No ani tvoje.“

„Viem, no ja si to aspoň priznám...“ a potom rýchlo dodala: „Väčšinou.“

O týždeň prišiel oznam z Velesu. „Prijatí!“ nadšene zvolal Ivan. On aj Henrich sa počas celej večere spokojne usmievali, Dida rapotala čosi o svojom novom filme, len Mija a Miseag sa ešte vždy tvárili nepriateľsky.

„A koľko bodov sme mali?“ otázkou Mija prerušila Didine ódy na kostýmy, ktoré dostala.

„To nenapísali,“ odvetil Henrich.

„A načo? Po Henrichovej návšteve sa určite ani neunúvali zrátavať body. Jednoducho vás prijali, tak sa radujte, mládež,“ dohovárala im Dida. Keď uvidela ich zamračené pohľady, odkašľala si: „Keď uvidíte tie ružové zamatové šaty, čo budem mať na scéne pri otváracom...“

Dediči ju však už nepočúvali.

Ráno na novom Čarodejníku blikal titulok:

Mariotovi dediči – prvý deň v škole! (podrobné informácie dostanete v priebehu dňa)

Prijali všetkých – dvojičky, Peteho, Natrigu aj Geku a všetci spolu odrátavali dni, čo ich delili od prvého dňa v škole. A ten deň prišiel v jedno sychravé septembrové ráno. Noc pred ním Miseag ani oko nezažmúril.

Bol už unavený z urážok, ktoré naňho Kniha neprestajne vyťahovala, preto sa na ňu posledné dni ani nepozrel. Ani tak však nemal pokojný spánok – myslel na Grigoriasa a na to, čoho všetkého je schopný, aby Knihu získal. Ublížil by jeho priateľom? Určite áno. No čo ak vedia o Knihe aj iní? Čo ak to nebol Grigo, kto poslal tých maskovaných mužov do Čiernej mory? Čo ak sa niekto odváži vstúpiť do Perly a ukradnúť Knihu? Možno mu slúžia trpaslíci, ktorí sa ľahko dostanú do jeho izby...

Zaspať nemohol ani preto, čo ho trápilo už niekoľko týždňov. Konečne by sa mal zmieriť s Mijou, ale ako? Spočiatku sa na ňu hneval, ale neskôr sa mračil už len zo zotrvačnosti. Nedokázal si priznať, že aj jemu odľahlo, keď sa mohol priateľom zdôveriť. Nikdy si ani nepomyslel, že to môže byť také oslobodzujúce! A pritom ich o nič viac neohrozil ako predtým, veď ich informácie nemohli byť pre Griga zaujímavé.

S Natrigou to bolo ľahké, stačilo sa usmiať, ona ho objala a znovu boli priatelia. Mija bola komplikovanejší prípad.

„Tak jej povedz, že si sa mýlil,“ radil mu Pete.

„Lenže ja som sa nemýlil,“ namietol. „Nemala za mňa rozhodovať.“

„Aj tak jej to povedz. Nie je nič, čo by dievča počulo radšej ako to, že malo pravdu.“

Miseag to odmietol urobiť. Ani ďalšia prebdená noc mu nedala odpoveď na otázku, ako zase zakopať vojnovú sekeru. Ľutoval, že neexistuje nijaké rozumné zaklínadlo, ktoré by všetko dalo do poriadku.

Do Velesu cestovali v MaGi s Tiborom ako šoférom a dvoma ochrankármi – plavovlasým Hansom a vyholeným Kolom, ktorí hovorili hádam ešte menej ako Tibor. Boli takí veľkí, že Henrich im musel zaobstarať priestrannejšie auto. Keď ich Mija prvý raz videla, skonštatovala: „To nemôžu byť ľudia. Aký sú ročník?“

„Chceš vedieť, kedy sa narodili?“ opýtal sa Ivan, ktorý pri nich vyzeral ako trpaslík.

Uškrnula sa: „Chcem vedieť, kedy ich vyrobili.“

Cestou vyzdvihli Peteho, dvojičky aj Natrigu a spolu vošli do budovy ich novej školy. Natriga vystúpila na ôsmom poschodí a ostatní šli o dve vyššie.

Ich príchod neprešiel bez povšimnutia. Každý v okolí tridsiatich metrov zastal alebo aspoň spomalil. Niektorí na nich doslova čakali pri vstupe a nenápadne si ich odfotili.

Miseag ignoroval zvedavé pohľady. Upútal ho nápis, ktorý sa vznášal nad chodbou a na ktorý niektorí študenti nepokojne pozerali.

„Čo to je?“ zamrmlala Mija.

„Preč s Mariotovými dedičmi?“ prečítal Bart.

„To je teda pekne hlúpe,“ rozhorčila sa Danka.

Miseag sa skôr zamyslel nad tým, prečo profesori ten nápis ešte pred ich príchodom nezničili. Ktovie? Možno to tam nechali zámerne.

Nepriateľské pohľady ich sprevádzali až do veľkej poschodovej triedy, kde mali mať prvú hodinu – spoločenskú náuku.

Ďalší titulok Čarodejníka znel:

Mariotovi dediči sa predviedli – Vzbura na pôde Velesu

Sadli si do najvrchnejšieho radu. Bolo tam dvadsať miest, ale nik si k nim neprisadol. Dokonca aj Geka sedela so svojimi kamarátkami o niekoľko radov nižšie a pozdravila ich len mávnutím ruky.

Vyučujúca bola veľmi malá, zavalitá žena s riedkymi, šedivými vlasmi a takými hrubými okuliarmi, že jej oči pod nimi vyzerali dvakrát také veľké, ako by mali vyzerať oči normálneho človeka. Čoskoro sa presvedčili o tom, že profesorka Heklová normálna nie je.

„Klany a mestá. To je večný boj,“ začala svoj výklad. Rozprávala, ako vznikol Polis a po ňom ďalšie slobodné mestá, v ktorých sa sústreďuje všetka vzdelanosť a z ktorých prichádzajú pokroky. „A klany, tie si vo svojej nekonečnej hlúposti myslia, že sú stredobodom čarodejníckeho sveta. Klanoví prichádzajú do miest ako veľkí páni a hovoria, že sú zo starobylého rodu. Akoby sme my všetci nepochádzali zo starých rodov! Nebyť klanov, náš svet ide dopredu ešte rýchlejšie. To ony sa držia tradícií a brzdia nás. Mestá sú ambiciózne, klany sú plné nafúkancov, čo si nahovárajú, že sú niečo viac a pritom o skutočnom svete nemajú ani zdania.“

Niektorí študenti súhlasne pokyvkávali hlavou. A niektorí na ňu zazerali, akoby jej chceli vytrhať ten zvyšok vlasov, čo jej ešte na hlave zostal.

„Alebo vy nemáte ani zdania o tom, aké sú klany!“ ozval sa Miseag tak nahlas, aby ho počula.

Napravila si okuliare: „Prosím, pán Mursa? Vraveli ste niečo?“

„Povedal som, že o klanoch nič neviete,“ zopakoval a chladne sa na ňu pozrel.

„Klanoví sem prichádzajú a myslia si, že na všetko majú väčšie právo, lebo oni nie sú odpadlíci ani vyvrheli. Zaberajú miesta v práci, na školách a pritom sa odvolávajú na svoj rod a príbuzných,“ pokračovala. „Aj vy, pán Mursa, ste skvelým príkladom protekcie klanových.“

Profesorka vyslovila nahlas to, čo si ostatní iba mysleli. „Máte zlé informácie – to, že som tu, nesúvisí s tým, že som z klanu,“ namietol. Študenti zvedavo sledovali ich výmenu názorov.

Opäť si napravila okuliare a pritom sa sladko zasmiala: „Viete, mladý muž, za celý svoj život som sa veľakrát presvedčila, že arogancia mladých nepozná hraníc.“

„A viete, o čom som sa presvedčila ja?“ jedovato sa opýtala Mija. „Dokonca aj múdri ľudia občas odsudzujú druhých, aj keď ich nepoznajú. Tak čo by sme už mohli čakať od vás, pravda?“

Profesorka sa zhlboka nadýchla: „Chcete vari naznačiť, že som hlúpa?“

„To ste povedali vy, pani profesorka,“ odvetil Miseag.

V triede zavládlo ticho.

Profesorka si zaborila ruku do svojich vlasov a nahnevane nimi šklbla. Potom sa zhlboka nadýchla, vyrovnala záhyby na svojej blúzke a dlhej sukni. „Opustite miestnosť, prosím,“ požiadala ich pokojne. „Obaja.“

Miseag si ju pobavene prehliadol.

„Von,“ zopakovala prísnejšie a opäť jej ruka zablúdila k vlasom.

Mija sa okamžite postavila a zbalila si svoje veci. Všetci na ňu prekvapene hľadeli. Hans a Kol už stáli pri dverách.

„Na čo čakáte, mladý muž?“ opýtala sa profesorka, keď videla, že Miseag sa ešte ani nepohol.

„Čakám, kedy si znova šklbnete vlasmi,“ odvetil s úškrnom.

Ruku ihneď spustila k telu. „Von!“ zrúkla naňho.

Pousmial sa a začal si baliť veci. Pete urobil to isté.

„Čo to robíš?“ opýtal sa ho Miseag pošepky.

„Nebudem počúvať, ako kydá na môj klan,“ odvetil. „A nebudem počúvať, ako vás dvoch uráža.“

Danka na nich nervózne hľadela. Pozrela sa na Barta, ktorý sa červený ako paprika krčil pod lavicou. Nakoniec aj ona vstala. „Idem s vami!“ oznámila im.

Bart na nich hodil zúfalý pohľad. „Nechoďte! Je to naša prvá hodina,“ prosil ich.

„Maj sa!“ pozdravil ho Pete a spolu s Miseagom a Dankou zamieril k čakajúcej Miji.

„Och!“ zaúpel Bart a rýchlo bežal za nimi.

„Ešte niekto chce odísť z mojej hodiny?“ opýtala sa profesorka.

Medzi študentmi to neurčito zašumelo.

„Nech vám ani nenapadne!“ vykríkla a zúrivo si šklbla vlasmi.

Čarodejník priniesol poslednú správu dňa po hodine boja:

Mariotovi dediči stratili nervy! Takmer sa pozabíjali!

Miseag bol čoraz podráždenejší. Po hodine spoločenskej náuky, ktorú strávili na chodbe, nasledovalo čarovanie, matematika, etika a nakoniec boj. Spolužiaci si na nich stále nedokázali zvyknúť. Keď prechádzali po chodbe, od chrbta do nich ktosi hodil čarovnú guľôčku plnú modrej farby. Miseag ju zachytil skôr, ako dopadla na jeho plece a zúrivo hľadal jej majiteľa.

„Kašli na to, poďme ďalej,“ upokojovala ho Danka a tisla ho dopredu.

Mija bola celý čas mĺkva a preblednutá. Jeden chlapec očividne z nižšieho poschodia prišiel za ňou a povedal jej: „Otec hovorí... ehm... že celý ten mesiac ste sa skrývali u Mariota...“ prešliapol. „A že teraz ste u pána Arabesa, aby... aby ste tam špiónovali!“

Miseag sa pozrel na skupinku dievčat a chlapcov, ktorí boli asi rovnako starí ako tento a ktorí sa na nich zvedavo pozerali. „Koľko ti zaplatili, aby si nám to prišiel povedať?“ opýtal sa.

„Dúfam, že si nešiel pod desať dukátov,“ dodal Pete.

„Nie... len som im chcel dokázať, že sa nebojím,“ priznal a utekal naspäť k hlúčiku svojich rovesníkov, akoby mu zem pod nohami horela.

„Som zvedavá, koľkí si to ešte budú chcieť dokázať,“ podotkla Mija.

„Pete, kam ideš?“ zvolala Danka.

Lišiacky sa usmial: „Je na čase, aby sa Petram Rabel vrátil do akcie.“ Otočil sa a usmial sa na skupinku zvedavých dievčat.

„A čo im chce povedať? Ahoj, som kamarát Mariotových dedičov. Ako sa máš?“ hádala Mija.

„Nie, skôr ich varuje, aby sa od nás držali bokom,“ odvetil Miseag.

„A pritom sa na nich zoširoka usmeje a povie zopár vtipov. Do troch minút budú z neho paf,“ uistila ich Danka.

Až do hodiny boja Peteho nevideli. Bol obklopený zvedavcami, čo ho zasýpali otázkami, aké nemohli položiť nikomu inému, len človeku, ktorý poznal Mariotových dedičov.

„Toto sú zvláštne decká,“ sťažoval sa Miseagovi, kým sa prezliekali do bojového úboru. „V klane stačilo povedať, aby ti dali pokoj. Týmto nestačí vymenovať ani sto dôvodov...“ Na ruky si navliekol biele kožené rukavice a usmial sa, akoby to bol hotový poklad. V klane ich deti nemohli nosiť, lebo podľa starých tradícií sa mali učiť bojovať len s holými rukami a prútikom. V Polise mali moderný prístup a taká pomôcka, ako sú rukavice s odkrytými končekmi prstov, bola takmer nevyhnutná. Udržiavali vuznošku v ruke, aj keď čelila tým najsilnejším úderom a uľahčovali boj, keď sa preniesol do vzduchu.

Len čo vošli do arény, cítil na sebe pohľad všetkých prítomných. Miseag bol teraz ozbrojený a jeho tmavé oblečenie, tmavé rukavice a nahnevaný výraz pôsobili odstrašujúco. Namiesto kany, ktorú zničil v zápale boja v Čiernej more, mal novú, veľkú.

Mija s Dankou stála obďaleč, opierala sa o Meliochos a hovorila jej: „Už aby sme mali tento deň za sebou. Ak to takto bude pokračovať ďalej, do dvoch týždňov zošediviem!“

Mali sa rozdeliť do párov a čakať na svojich inštruktorov. „Každých päť párov dostane vlastného inštruktora boja,“ oznamoval im hlavný profesor, ktorý vraj kedysi pracoval v jednotke s palušami.

Danka sa priradila k Miji, Pete prenechal svoje miesto Bartovi a za svoju súperku si zvolil pekné ryšavé dievča. „Budem jemný,“ sľúbil jej.

Mija a Danka naraz prevrátili oči stĺpkom.

Miseag sa musel zasmiať, keď si uvedomil, že jeho súperom bude Bart. Jeho dvojitá brada sa zatriasla, keď zbadal Miseagov meč.

„Bart, neboj sa, budem jemný,“ uisťoval ho pobavene.

„Nemáme tu dosť miesta,“ pokračoval profesor, „preto sa v aréne budeme striedať. Trénovať budú len tri skupiny a ostatné ich budú sledovať. Musíme sa podeliť o čas aj o priestor.“

„Prečo sa to učia aj oni?“ zvolal zrazu chlapec s dlhým zapleteným vrkočom a ukazoval na dedičov. „Prečo by sme sa mali učiť s nimi a deliť sa?“

„Presne!“ pridal sa k nemu niekto ďalší.

Miseag počul, ako Miji začalo srdce rýchlejšie tĺcť. Pevne zovrel svoju kanu. V hlave mu skrsla nebezpečná myšlienka.

„My to potrebujeme! Oni by sa ani nemali učiť bojovať!“ pritakal ďalší.

Miseag premenil kanu na meč. Pevne ho zovrel v ruke.

„O tom vy nerozhodujete!“ vysvetľoval im prísny profesor.

„Jasné, o tom rozhodol Henrich Arabes!“ pohŕdavo vyhŕklo neznáme dievča.

„Mija!“ zavolal Miseag. Pomaly sa k nemu otáčali všetky hlavy.

„Neurob nejakú hlúposť,“ povedala, keď zbadala jeho meč.

„Bráň sa!“ vykríkol a zaútočil na ňu.

Zastavila jeho úder. A hneď sa bránila pred ďalším. Miseag okolo seba vyčaroval čarulu, ona urobila to isté. Za chrbtami počuli zhíknutie.

Vyleteli do výšky a začali šermovať. Mija preletela ponad Miseaga, on ju pri tom takmer zrazil. Ich meče sa opäť stretli. A ostatní na nich užasnuto hľadeli, pretože vidieť takýto súboj naživo sa podarilo len málokomu z nich. Dediči boli rýchli, ich údery silné a pohotové. Nebojovali ako odušu, nie... Jasne počuli Mijin smiech, keď sa Miseagovi podaril obzvlášť dobrý úder a ona ledva udržala rovnováhu. A videli, ako mu žiaria oči, akoby bol práve v tom najväčšom lunaparku.

Uhýbal sa a útočil, bránil sa a znova útočil. Mija sa zlepšila a rovnako aj on. Maettregia a uplynulé mesiace im dali tréning na nezaplatenie. A teraz si to obaja užívali a divo, rýchlo útočili, aby ostatným predviedli, čoho sú Mariotovi dediči schopní.

Stačilo? opýtal sa, keď už s Mijou zopakovali jeden z trikov, ktorým chceli zapôsobiť na svojich divákov.

Neskôr môžeme pokračovať, povedala a klesla na zem. Videl, že sa usmieva a konečne mal pocit, že je všetko tak, ako predtým. A stačilo sa s ňou len poriadne pobiť...

Urobil salto vzad a rovnými nohami dopadol na zem. Vyzývavo sa pozrel do hľadiska. „Zmierte sa s tým, že tu zostaneme! Alebo má s nami ešte niekto problém?“

Zodvihol svoj meč do výšky a čakal na odpoveď. Na ich tvárach videl váhanie, strach, niektorí sklopili zrak.

„Áno, ja!“ ozval sa známy hlas. V aréne to zašumelo. „Ak sa chceš predvádzať, v škole je divadelný krúžok. Tu sme na hodine boja!“

V dave si ho najprv nevšimol. Stál vedľa hlavného profesora medzi skupinkou inštruktorov, znudene opretý o svoju kanu.

„Pavlo, čo tu robíš?“ šokovane sa opýtal Pete a zdesene sa pozeral na svojho staršieho brata.

11
Maškary

„Keby som si ťa pritiahol ešte bližšie, dostaneš infarkt?“

„Môžeš sa poďakovať Hlave Spoločenstva. Ešte sa pamätáš, ako si ma oklamal a ukradol si mi tajné informácie o miestach, kde Arabes hľadá dedičov? Riadne som ho tým naštval,“ vysvetľoval Pavlo svojmu mladšiemu bratovi. „Za trest musím pol roka trčať tu a učiť výrastkov bojovať.“ Nespokojne si premeral arénu, v ktorej už cvičili tri skupinky študentov so svojimi inštruktormi.

„Lenže tým potrestal aj mňa,“ zamrmlal Pete.

Pavlo sa škodoradostne zasmial: „Myslím, že o to mu išlo. Muselo ti byť jasné, že si ťa vyberiem do svojej skupiny.“ Poriadne ho pobúchal po pleciach: „Užiješ si so mnou kopec zábavy!“

Pete sa nemohol zatváriť znechutenejšie. Ani Mija nebola nadšená. Pavliasa Rabela stretla len raz – počas osláv v Ľubietovej – a už vtedy bola nervózna z jeho upreného pohľadu a dobre premyslených úsmevov. Vedel, ako zapôsobiť a ona si bola istá, že chcel zapôsobiť na ňu.

Jej podozrenie sa potvrdilo už na konci hodiny. Trénovala s Miseagom a dvojičky proti sebe. Pavlo neprestajne napomínal svojho brata pre zlý postoj, slabé údery, pomalé reflexy... Miseagovi vyčítal, že sa predvádza, namiesto toho, aby bojoval.

„V skutočnom boji nebudeš mať toľko priestoru na súboj, ako tu,“ vysvetľoval mu ako malému chlapcovi.

Mija si všimla, že Miseagove údery boli čoraz silnejšie a svoj meč zvieral čoraz tuhšie, akoby chcel vyskúšať, či sa dá zlomiť holými rukami.

„O skutočnom boji viem viac ako ty,“ oponoval mu Miseag. Nikdy ne mal Pavla rád. To, že ho teraz musí učiť, bral ako osobnú tragédiu.

„Tak to si ani nenahováraj!“ vysmial ho a ďalej sa sústredil na bojujúce dvojičky. K nim bol napodiv zhovievavý, hoci bojovali najhoršie.

Rád by som videl, ako by sa proti mne ubránil , povedal Miseag telepaticky Miji.

Premerala si Pavlovu silnú postavu a pomyslela si, že ani pre Miseaga by nebol ľahkým súperom. To mu však pre istotu nepovedala.

„Mija,“ oslovil ju Pavlo, keď sa hodina skončila a ona s Dankou kráčala do dievčenských šatní.

Zastavila sa: „Áno?“

„Si dobrá,“ pochválil ju. „Už dávno som nevidel dievča tak dobre bojovať.“ Pri tom sa tak upreto zahľadel do jej očí, až sa začervenala. Za Pavlovým chrbtom si všimla Miseaga, ktorý ich spolu s Petem a Bartom pozoroval. Miseag určite počul, čo jej Pavlo povedal.

„No, veď aj Miseag je výborný bojovník,“ nadhodila.

„Je to šašo, čo sa iba predvádza,“ odvrkol Pavlo. Miseag k nemu zúrivo vykročil.

„Á, už by si mal ísť,“ poradila mu rýchlo Mija. „Musím sa ísť prezliecť.“

Pete schmatol Miseaga za rukáv a zastavil ho.

„Fajn, fajn. Maj sa,“ rozlúčil sa s ňou Pavlias a veselo sa usmial. Pete s Miseagom mu pohľadmi takmer vypálili na chrbte dieru.

Mija na nich hodila vyčítavý pohľad a stratila sa v šatni.

„S tým Pavlom si namojveru užijeme zábavy,“ vzdychla si Danka. Mija s ňou v duchu súhlasila.

Mariotovi dediči začali pravidelne trénovať. A nielen v škole, ale aj každý večer v aréne, ktorá bola súčasťou Perly. Väčšinou čakali na Ivana, kým sa nevrátil z práce, lebo ich rád pozoroval pri súbojoch. Jemu sa na rozdiel od nich v škole lepšie darilo. Študenti vedeli, že to on vychoval Mariotovu dcéru a aj keď nemal magickú moc, držali si od neho odstup a rešpektovali ho. Mariotovým dedičom vo Velese ešte stále nedokázali prísť na meno.

„Klebety sa tu šíria rýchlosťou zvuku,“ vravela Geka. „Odkedy vás vi deli bojovať, boja sa. Nebudú sa s vami zahrávať. Stále vás len ohovárajú, je to otrava. Napríklad minule sa klebetilo, že Arabes vám zakázal chodiť na naše večierky, lebo vám vraj pri hlučnej hudbe praskajú nervy a začnete rozbíjať všetko naokolo.“

„Naozaj by ste niekedy mali prísť a dokázať im, že to je sprostosť,“ dohováral im Pete, lebo chodil skoro na každú oslavu, ktorá sa v škole konala. Polis bol odjakživa vychýrený večierkami, tanečnými zábavami, bujarými oslavami. Miji bolo ľúto, že sa nemôže zúčastniť ani na jednej.

„Jedine ak by šlo o hororový večierok,“ vysvetlila, keď ich Geka prvýkrát pozývala. Mala to byť oslava začiatku nového školského roku. Prítomnosť Mariotových dedičov by ju dozaista pokazila.

Geka ich pravidelne informovala o nových oslavách a dúfala, že aspoň raz prejavia záujem.

„Muso, tak dávno sme spolu netancovali. Kašlite na to, čo si myslia, poďte s nami,“ presviedčala ich.

Mija zaškrípala zubami. Geka sa už ani nesnažila Miseaga oslovovať inak ako Muso.

„Hej, Mija!“ zavolal na ňu Pavlo po ďalšej hodine boja. Bola na to už pripravená. Pavlo nevynechal jedinú príležitosť, aby s ňou neprehodil zopár slov, hoci ho sprevádzali Peteho aj Miseagove nenávistné pohľady.

„Ponáhľam sa,“ povedala mu. „O chvíľu mám ďalšiu hodinu.“

„Jasné, len som sa chcel spýtať, či idete na ten ples, na Maškary.“

Netrpezlivo prešliapla: „Na to ti mohol odpovedať aj Pete. Vie, že na takéto akcie nechodievame. Len by sme tam pokazili zábavu.“

„Pete sa so mnou už dobre dlho nerozprával,“ uškrnul sa. Mija sa mu nečudovala, Petram si na hodinách boja vytrpel toľko podpichovania, že aj ona bola z toho unavená. „Viem, že normálne nechodievate, ale toto je maškarný ples. Myslel som, že keď budete mať masky a nikto vás nespozná, mohli by ste prísť. Koná sa každý rok v Modrom labyrinte len pre študentov a bývalých študentov školy. Bude to poriadny úlet.“

„Maškarný ples?“ zopakovala a zahryzla si do pery.

„Pôjdeš?“ znova sa opýtal.

Radšej nechápala tú otázku ako pozvanie a odpovedala: „Musíme sa dohodnúť s Miseagom a dvojičkami. Možno by sme aj šli.“

„Tak mi potom daj vedieť,“ žmurkol na ňu a odišiel.

Miseag, počul si nás? opýtala sa ho telepaticky. V aréne ho už nevidela, ale dobre ho poznala a bola si istá, že bol na ich rozhovor zvedavý.

Modrý labyrint? To je dobrá príležitosť ... odvetil záhadne.

Miji poskočilo srdce. A na čo? opýtala sa.

Aby sme vylákali Grigoriasových mužov!

Henrich spočiatku nebol nadšený Miseagovým nápadom. „Bude tam priveľa ľudí. Môže sa všeličo stať, nemôžem zaručiť ochranu každého z nich.“

„Je to ideálna príležitosť. V labyrinte sa ľahko skryjú. Stačí na tých správnych miestach vytvoriť spojovacie dvere a všetci ujdú skôr, ako by sa niekto pokúsil ublížiť im,“ presviedčal ho Miseag. „Grigovi muži budú v pasci!“

„Miseag má pravdu,“ zastala sa ho Mija. „Treba to využiť!“

„Nezdá sa mi to bezpečné,“ podotkol Ivan.

Ani Miji sa to nepáčilo, vždy jej žalúdok zvierala nervozita, keď začali plánovať detaily akcie. No nemohla cúvnuť ako bzducha...

„Prinajlepšom tam nik nepríde a my sa aspoň dobre zabavíme!“ tešil sa Pete, keď sa im zdôverili so svojimi plánmi. Geke nepovedali celú pravdu, len sa priznali, že chcú tajne utiecť z Perly a ísť na Maškary. Bola taká nadšená, že všetkých vrátane Mije vyobjímala.

Jej radosť však bola neporovnateľná s nadšením Didy, keď ju požiadali, aby im vybrala kostýmy. Zaviedla ich do obrovského skladiska rozmanitých filmových kostýmov, behala od vešiakov k vešiakom a hľadala pre každého z nich to najvhodnejšie a najveľkolepejšie oblečenie.

„Ja chcem byť Čachtická pani,“ oznámila jej Geka. Dida pre ňu objavila tmavočervené dlhé šaty s vejárom.

Danka sa rozhodla pre Levočskú bielu pani. „Biela parochňa, biele tenké šaty, trocha mejkapu a budeš hotový duch!“ rozjímala sa Dida.

„Vyzerám hrozne,“ vzdychla Danka smutne, keď si obliekla široké bledé šaty s volánikmi.

„Podľa mňa je to super!“ upokojoval ju Pete. Vytiahol svoj revolver a zamieril ním na svoj obraz v zrkadle. Vrátil ho naspäť do puzdra a opäť vytiahol.

„Mám tu aj lepšie kostýmy,“ dohovárala mu Dida. „Naozaj chceš byť obyčajný kovboj?“

„Bude tam hromada upírov, matrón, bojovníkov, Henrichov Arabesov... Málokto sa oblečie za niečo nemagické. Uvidíš, že nakoniec budem vyčnievať!“ sľúbil jej a napravil si klobúk.

Bart chcel najprv vyzerať ako Einstein, ale všetci to okamžite zamietli. Jeho návrhy ako profesor pôvodného jazyka Janajev alebo Schwarz, vynálezca Schwarzových zväčšovacích priestorov (ktoré v skutočnosti vynašiel Marioto), znosili pod čiernu zem. Až nakoniec Natriga vytiahla kostým kata a víťazoslávne mu ho podala.

„To naozaj?“ opýtal sa, zdesene hľadiac na sekeru.

„Bude to weaga !“ tvrdila Natriga. Tá si už vybrala kostým motýlika. „Aj Adrige sa páči.“

Bart rezignovane vzdychol.

„My s Mijou budeme potrebovať niečo nenápadné,“ upozornil Miseag Didu, ale ona ho nepočúvala a zamierila ku stredovekým kostýmom.

„Toto je podľa teba nenápadné?“ opýtala sa jej Mija, keď vytiahla striebornomodré široké šaty s korzetom pokrytým perličkami. Sukňa bola široká a svetlomodrá so striebornými mašličkami, ktoré pripomínali motýle. „Veď sa v tom nebudem môcť ani hýbať.“

Dida podala Miseagovi kostým stredovekého bojovníka a spokojne si ho premerala. „Budeme to musieť trocha zväčšiť, ale inak ti to určite sadne.“

„A čo máme predstavovať?“ chcel vedieť.

„Budete súrodenci z Mokroluhov!“ oznámila im slávnostne. „Nakrútili o nich aj film!“

Mija zvraštila obočie: „Súrodenci?“

„Známa zlodejská dvojka. Patrili medzi vyššie postavených. V Polise často usporadúvali večierky, kde ona zabávala hostí a jej brat sa zatiaľ vlámal do ich domov. Bola známa tým, že vždy nosievala na tvári masku,. Každý bol zvedavý, ako vyzerá, ale až do svojej smrti svoju pravú tvár neodhalila nikomu inému, len svojmu milovanému bratovi. Vlastne bola dosť škaredá, ale vo filme si to museli trocha prispôsobiť, keďže som ju mala hrať ja.

Súrodenci boli takí rafinovaní, že sa nikdy nepodarilo vypátrať, kto za tými záhadnými krádežami bol. Až jedného dňa sa ich biznis rozpadol – Ignác sa zaľúbil a opustil svoju sestru. Lidu, tak sa volala, to zobralo. Spísala pamäte, kde opísala všetky ich krádeže aj nevydarené pokusy. Predstavte si, dokonca chceli ukradnúť Dohodu! V knihe poskytla kompletný plán, ale Ignác odišiel skôr, ako ho stihli zrealizovať. No o tom sa len hovorí, nikdy som tie spisy nevidela. Poslala to vtedajším Najvyšším a potom sa zabila. Asi tušíte, ako dopadol Ignác.“

„Zvyšok života strávil vo väzení,“ dokončila Danka. „Ten film sa mi veľmi páčil. Lidu ste zahrali výborne.“

Dida len mávla rukou: „Och, ďakujem.“

Miseag sa naklonil k Miji. „Lida sa k tebe hodí, taká milá povaha,“ neodpustil si.

„Ja taká nie som! Ona bola mrcha,“ bránila sa a ešte raz si prezrela šaty.

„Mija, trocha márnomyseľnosti si môžeš dovoliť!“ dohovárala jej Dida a opatrne jej podala šaty. Boli prekvapujúco ťažké.

„To je hlúposť, vyberieme si niečo praktickejšie,“ vyhlásil Miseag.

Mija pokrútila hlavou: „Nie, už sme si vybrali.“ A prstami prešla po hodvábne hladkej látke šiat.

Všetko malo prebehnúť v najvyššej tajnosti. Na každom poschodí Modrého labyrintu bolo niekoľko spojovacích dverí, za ktorými čakali Henrichovi muži. Medzi nimi bol aj Pavlo, čo Miju potešilo – aspoň si bola istá, že ju svojimi rečami a gestami nebude ešte aj na plese privádzať do rozpakov.

Po večeri počkali v Perle dve hodiny, a potom sa začali s Miseagom obliekať do svojich kostýmov. Jemu to trvalo len chvíľku, Miji musela pomáhať ešte aj Dida, aby sa dokázala navliecť do tých ťažkých a zložitých hábov.

„Začínam pochybovať o tom, že sme ti vybrali dobre,“ priznala Dida. „Naozaj v tom budeš ťažkopádna.“

Pokrčila plecami: „Vieš, chcela som urobiť Miseagovi napriek... ale teraz to už nezmeníme. Veď v tom nevyzerám zle, nie?“

„To určite nie!“ zasmiala sa herečka a začala ju česať. Miju to vôbec netrápilo. Ak bude treba, šaty roztrhne, aby ju nebrzdili. Väčšie obavy v nej vyvolávala predtucha, s ktorou sa ráno zobudila. Možno ju chcela varovať pred nebezpečenstvom. Čo ak jej chce naznačiť, že nie všetko dopadne tak, ako si to naplánovali?

Henrich im dookola rozprával, čo majú urobiť, keby sa im niečo vymklo spod kontroly. Prízvukoval, aby sa do ničoho sami nehrnuli a radšej to prenechali na skúsenejších bojovníkov. „A nezabudnite sa napiť!“ pripomínal im aspoň stýkrát.

„Buďte opatrní,“ ustarostene dodal Ivan.

„Hlavne, aby sme ich chytili,“ uzavrela Mija. S Miseagom nasadli na svoje vuznošky a otvorili okná. Museli vyletieť tajne, tak, aby si ich prenasledovatelia mysleli, že to robia poza Henrichov chrbát. Nesmeli získať najmenšie podozrenie.

Čo tvoja predtucha? opýtal sa jej cestou Miseag.

Čoraz horšie , priznala popravde a ešte zrýchlila. Do Modrého labyrintu sa museli dostať čo najrýchlejšie. Nemohli riskovať, že ich Grigovi muži dobehnú ešte cestou tam.

To znamená, že sa objavia , usúdil Miseag a z jeho tónu počula, že je pokojný. Mija bola čoraz nervóznejšia a hanbila sa za to, že je ako taká bojazlivá bzducha.

Modrý labyrint bolo vidieť už z diaľky. Jeho steny žiarili výraznou modrou farbou, ktorá zaplavila celú ulicu. Vyzeral ako veľká loď plávajúca po rozbúrenom mori. Bol úplne asymetrický, jeho pravá strana mala len tri poschodia, ľavá o štyri viac. Steny boli vyrobené z pevného lesklého materiálu, ktorý mal na mnohých miestach diery, takže už z ulice bolo vidieť dovnútra. Poschodia neboli spojené schodmi ani posuvnými plošinkami. Všade bolo množstvo spojovacích dverí – stačilo do nich vstúpiť a zrazu ste sa ocitli na úplne inom poschodí na úplne inej strane. A väčšinou ste nemali ani poňatia, kde sa práve nachádzate.

Medzi klasickými spojovacími dverami boli aj tie, ktoré tam deň predtým začarovali Henrichovi muži. Tie sa dali otvoriť len z jednej strany a viedli priamo do labyrintu. Za nimi už netrpezlivo čakali bojovníci Spoločenstva.

„Bála som sa, že si to rozmyslíte!“ privítala ich Geka a pritom si Miju kriticky premerala. „Dida ťa upravovala, pravda?“ hádala.

Mija prikývla a rozmýšľala, čo tým chcela povedať. Nestihla sa jej na to opýtať, pretože sa k nim zrazu nahrnul kat v spoločnosti Bielej panej a motýlika.

„Poďte, rýchlo!“ volali ich dvojičky. „Ani netušíte, aká je tu zábava!“

Natriga im hneď strčila do ruky poháre s limonádou, ktorú vnútri podávali. „Poriadne sa spite,“ kázala im veselo.

„Napite,“ opravil ju Bart a trhane sa zasmial. Rozžiarene sa naňho usmiala.

Danka prevrátila oči stĺpkom.

Mija a Miseag rýchlo naliali do seba obsah pohárov a nasledovali ostatných.

Petram už tancoval na parkete s ryšavým dievčaťom, ktoré s ním trénovalo na hodinách boja. Keď ich uvidel, veselo im zakýval a ďalej vykrúcal svoju vysmiatu partnerku.

Mija vošla dnu a čakala, že sa na ňu znovu budú upierať všetky oči. Bol to pocit, na ktorý si za posledné mesiace zvykla. Aké príjemné bolo, keď ich príchod nik nezaregistroval.

„Poďme niekam inam, tu je priveľa ľudí!“ navrhla Geka a viedla ich k najbližším spojovacím dverám. Tie ich zaviedli na vyššie poschodie, ktoré sa už takisto zapĺňalo. Museli prejsť ďalšími troma dverami, kým našli pomerne prázdnu sálu. Bart chcel ísť okamžite k stolu so sladkosťami a pitím, ale Natriga ho potiahla na parket a prinútila ho pridať sa k tanečníkom.

„Možno pri nej aj schudne,“ veselo prehodila Danka.

Geka využila príležitosť a navrhla Miseagovi, aby sa pridali k Natrige a Bartovi. Danka sa zatvárila nanajvýš pobavene, keď videla, že Miseag súhlasil. „Nevie tancovať,“ sprisahanecky zašepkala Miji.

„Ale vie,“ odvetila Mija a Danku o chvíľu presvedčil, že je to pravda.

Mija jej už chcela vyrozprávať, ako na to prišla, keď sa pri nich pristavili neznámi starší chlapci a požiadali ich o tanec. Najprv sa pozrela na Miseaga s Gekou, potom na Danku a nakoniec veľmi rozhodne prikývla. Kým chlapci zistia, že je Mariotova dcéra, možno sa aj dobre zabaví a nebude myslieť na čoraz nepríjemnejšiu predtuchu. A nebude sa musieť pozerať na vysmiatu Geku v Miseagovom náručí. Preto im navrhla, aby prešli na iné poschodie. Chlapec sa usmial, objal ju okolo pása a viedol ku dverám. Danka sa zatvárila nespokojne a nasledovala ich.

Ani nevedeli, ako rýchlo im ubehol čas, keď zrazu Mija začula Miseagovo telepatické volanie: Kde si?

Stalo sa niečo? opýtala sa a bola rada, že tanečník nevidí jej zamračenú tvár. Ešte sa neodnaučila vraštiť čelo, keď sa dorozumievala telepaticky.

Mali by sme sa držať pri sebe! Bol podráždený.

Ty si sa šiel zabávať s Gekou , pripomenula mu. Vtom si ho všimla pri dverách. Rýchlo odvrátila zrak a zoširoka sa usmiala na svojho tanečníka, hoci mala chuť dať mu poriadne zaucho za to, že má také zvedavé ruky.

Miseag bol pri nich tak rýchlo, až nadskočila od prekvapenia. „Na chvíľu si ju požičiam,“ oznámil chlapcovi a odtiahol ju od neho.

Chlapec len obranne zodvihol ruky a Mija sa naňho znova koketne usmiala. V kútiku duše však bola rada, že ju Miseag konečne vyslobodil. Vôbec sa nevzpierala.

„Poďme niekam inam,“ zamrmlal. „Mali sme byť všetci pohromade, teraz tu neviem nikoho nájsť.“

„Nemôžem za to,“ pripomenula mu a nechala sa viesť ku dverám. Tie ich zaviedli na nižšie poschodie.

„Dobre, prepáč,“ ospravedlňoval sa, keď vyšli a ovanul ich čerstvý závan zvonka, „myslel som, že pôjdete s nami na parket. Zrazu som sa len otočil a vy ste už odchádzali preč.“

„To sa stáva, keď si zaujatý niečím iným. Vtedy zabúdaš na tie menej podstatné veci, ako sú napríklad tvoje kamarátky a podobne,“ poznamenala s prehnane sladkým úsmevom.

Zasmial sa: „Nebodaj žiarliš?“

„A ty?“ zvedavo sa spýtala.

Rozosmial sa. „Poď tancovať, ostatných pohľadáme neskôr,“ navrhol a ťahal ju na parket skôr, ako stihla súhlasiť alebo protestovať.

Keď si ju pritiahol k sebe, Mija okamžite zabudla na zlú predtuchu a srdce jej začalo rýchlejšie tĺcť. Dúfala, že hlučná hudba ten zvuk v Miseagových ušiach stlmí.

„Keby som si ťa pritiahol ešte bližšie, dostaneš infarkt?“ zašepkal po chvíli a tváril sa veľmi pobavene.

Tvár si položila na jeho hruď, aby nevidel, ako jej líca zalieva červeň. „Toto nie je fér,“ zamrmlala. „Nemal by si počuť tlkot môjho srdca, keď ja nemôžem počuť tvoj.“

Zasmial sa a prstom jej prešiel po chrbte. Zazdalo sa jej, že ruku nemá takú pevnú ako zvyčajne. Akoby sa mu zatriasla.

Mija k nemu prekvapene zodvihla hlavu. Neisto sa usmial, akoby si ani neuvedomil, čo urobil a ako na ňu to gesto zapôsobilo.

Preglgol . Čo tvoja predtucha? opýtal sa vážne.

„Bolo to už aj horšie,“ odvetila napäto.

Sklonil sa k nej. Takže je isté, že najbližšiu minútu určite neprídu? pýtal sa ďalej.

V ústach jej úplne vyschlo: „Dúfam, že aj dve.“

Dotkli sa nosmi, prstom zodvihol jej bradu a teraz si už bola istá, že jeho prsty vôbec nie sú také pevné ako zvyčajne. Potom jej na pery vtisol opatrný bozk. Ich škrabošky o seba zašuchotali. Objala ho okolo krku a pritisla sa k nemu. Vtom zvuk hudby prehlušil vydesený výkrik.

To hádam nie , zaúpela v duchu.

Rýchlo sa od seba odtrhli.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .