Mariotovi dediči 1

Predurčenie

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Mariotovi dediči 2 – Blúdenie

Mariotovi dediči 3 – Odhodlanie

Marja Holecyová

Mariotovi dediči 1 – Predurčenie – e-kniha

Copyright © Fragment 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

5
Život naruby

„Ani vo sne!“

Mija hľadela neprítomným pohľadom na zapadajúce slnko a hladkala Drobicin chlpatý kožúšok. Kukuričné a slnečnicové polia, dediny aj hory kdesi za nimi sa pomaly ponárali do tmy. Krajina zrazu pôsobila ponurým, chladným dojmom. Aj Mijina nálada sa zmenila na tmavú a ponurú.

Privrela oči. Mala sa hnevať na matku, lebo ju opustila a nikdy jej nevysvetlila prečo? Áno, áno! odpovedala si v duchu ukrivdene. Mala sa na mamu hnevať, aj keď sa dozvedela, ako žila a ako zomrela? Na to si Mija nedokázala odpovedať. Toho hrozného pocitu krivdy sa nemohla zbaviť rovnako ako ľútosti a obdivu, ktorý k matke po tom všetkom cítila...

Musela však uznať, že v porovnaní s Mariotom je vina jej mamy len drobné zrniečko piesku. Ako môže byť taký hrozný človek jej otec? O čo viac sa jej páčila predstava, že jej naozajstný otec je Ivan! Mariota za svojho otca jednoducho odmietla považovať...

Metojov hlas ju vytrhol zo zadumania: „Je načase, aby sme sa konečne porozprávali o tom, prečo som za tebou prišiel.“ Otočila sa k nemu, pričom Drobicu ešte stále jemne hladkala. „Približne o hodinu dorazíme do Ľubietovej. Pôjdeme do môjho domu a pripravíme sa na zasadnutie Klanovej rady,“ oznámil jej.

„Tam sa bude konať ten obrad?“ spýtala sa bez záujmu.

„Áno, hneď na začiatku zasadnutia sa uskutoční tvoj obrad a ty sa staneš členkou Ľubietovej. Keď všetkých oboznámime s chystanými zmenami, odídeme naspäť do môjho domu,“ odmlčal sa.

„No... a potom ma zaveziete domov,“ dokončila Mija s nepríjemnou predtuchou, že Metoj vedel, prečo to nedopovedal.

Na okamih sa medzi nimi rozhostilo ticho. Starešina sa pomrvil. „Nie,“ vyhlásil, „neodvezieme ťa domov. Zostaneš v mojom dome. Natrvalo.“

Mija zaklipkala očami, dúfajúc, že sa jej to len marí. „Čo ste povedali?“ ani si neuvedomila, že zvýšila hlas. Drobica sa pomrvila, lebo ju začala hladkať až priveľmi drsne.

„Oddnes budeš bývať so mnou v Ľubietovej,“ oznámil jej Metoj a pozrel sa na ňu pohľadom, ktorý nezniesol námietky.

Mija ich však mala na jazyku hneď niekoľko. „Vy nie ste normálny! V nijakom prípade s vami nebudem bývať! Ani vo sne!“ kričala a Drobicu už hladkala, akoby jej chcela zodrať chrbát. Mačka to nevydržala, zoskočila jej z nôh a skryla sa pod sedadlom. „Ja zostávam doma, so svojím ocom!“ Vystrašené mačacie oči ju sledovali spod sedadla.

„Upokoj sa!“ nazlostene ju okríkol Metoj.

„Ani mi nenapadne! Nemôžete mi len tak prikazovať, čo mám robiť!“ ruky sa jej triasli od zlosti. V tej chvíli jej už nezáležalo na tom, kto sú jej rodičia, čo urobili, ako žili. Teraz predsa išlo o ňu, o jej život!

„Ticho!“ zrúkol na ňu Metoj tak nahnevane, až ňou myklo.

„Kričte si na mňa, koľko chcete,“ precedila pomedzi zuby, „ale s vami bývať nebudem!“

„Nie si schopná rozhodnúť o tom, čo je pre teba najlepšie, preto...“

„A vy nebodaj ste!“

Srdce jej prudko bilo.

Metoj vystrel chrbát a umlčal ju jediným pohľadom. Zúril takmer rovnako ako Mija. Očividne nebol zvyknutý na to, že sa mu niekto prieči. „Nepýtam sa na tvoj názor, Mir...“

„Nehovorte mi tak!“ zastavila ho rozrušene. „Som Mija Vilhanová! Mija!“

Prižmúril oči. Obočie sa mu ježilo od hnevu tak ako Drobici srsť od strachu. „Budeš so mnou bývať, či sa ti to páči, alebo nie. Mija, máš štrnásť, ešte chvíľu potrvá, kým budeš môcť rozhodovať sama za seba. Zatiaľ zostaneš v mojom dome tu v Ľubietovej.“

„Nie!“ vykríkla Mija, bez rozmýšľania sa otočila a začala otvárať dvere auta. Už s ním nemienila zostať ani minútu! Nemohla ho už ani vidieť. Potrebovala utiecť a bolo jej jedno ako. Nezáležalo jej na tom, že auto uháňa veľkou rýchlosťou po ceste pod horami.

Sotva trocha pootvorila dvere, odohralo sa niekoľko vecí naraz.

„Prestaň!“ reval na ňu zúrivý starešina, ale to ju ešte viac hnalo von. Ulízanec to nemohol prehliadnuť, zabrzdil auto a všetkými trhlo dopredu ako po náraze. Mija narazila hlavou do predného sedadla a Drobicu zastavili Mijine nohy. Inak by skončila kdesi vpredu pri nohách šokovaného ryšavca. Za nimi sa ozval škripot pneumatík iného auta a vzápätí nahnevané trúbenie.

Aj Metoja náhle zabrzdenie prekvapilo, ale bol primocný na to, aby ním otriaslo tak ako Mijou. Schmatol ju za ruku a potiahol k sebe. No Miji sa druhou rukou podarilo otvoriť dvere, zaprela sa o okraj sedadla a vytrhla si ruku zo starešinovho zovretia, ktoré len vďaka nepohodlnej polohe na sedadle nebolo dosť pevné. S bolesťou vyskočila z auta. To už obaja jeho muži otvárali dvere a uháňali za ňou.

Mija utekala, čo jej sily stačili, k autu, ktoré zabrzdilo len tesne za nimi a ešte stále vytrvalo trúbilo. „Pomoc! Pomôžte mi!“ kričala. Bála sa, že za sebou o chvíľu začuje dupot ulízancových nôh, no keď sa otočila, videla, ako stojí vedľa Metoja a hľadí na jeho mohutnú a nehybnú postavu.

Muž v aute na nich šokovane civel. Okuliare mu takmer spadli z nosa, keď sa naklonil dopredu, aby si bol istý, že vidí dobre.

Mija sotva prebehla pár metrov, keď ju akési neviditeľné obrovské ruky tuho zovreli okolo pása, zastavili a ťahali vzad. Metala sa a kričala, no proti okovám, ktoré ani nevidela, bola celkom bezmocná. Tie ruky boli silnejšie. Čím viac sa bránila, tým tuhšie ju zvierali.

Mužovi v aute od úžasu padla sánka. Napravil si okuliare, akoby si nebol celkom istý, či sa mu nesníva.

Neviditeľné ruky ju zodvihli do vzduchu, a hoci sa vzpierala a metala ako zmyslov zbavená, pomaly ju niesli naspäť k Metojovi a jeho mužom, čo stáli pri aute s meravými tvárami. A Metojov strašný výraz ju prinútil kričať ešte hlasnejšie.

„Pusťte ma! Pusťte ma! Prosím, pomôžte mi!“ kričala na muža v aute, ale on len s vyvalenými očami hľadel na divadlo pred sebou a ani sa nepohol. Veľkou duchaprítomnosťou nevynikal.

Keď už bola Mija pri MaGi, neviditeľné ruky zovretie uvoľnili a ona dopadla na tvrdú a chladnú zem. No zastonala viac od zúfalstva ako od bolesti. Skôr ako sa stihla spamätať, Metojova ruka ju schmatla za plece a bez slova ju vtlačila naspäť do auta. Dvere zabuchol s takou silou, až sa bála, že odpadnú. Nepokúšala sa ich opäť otvoriť, nemalo by to zmysel.

Za ňou sa ozývalo čoraz nástojčivejšie trúbenie ďalších a ďalších áut, ktorým blokovali cestu. Jedine muž v aute hneď za MaGi netrúbil, len šokovane hľadel na scénu pred sebou.

Starešina obišiel auto a sadol si vedľa Mije. Ani sa na ňu nepozrel. Ryšavec nasadol tiež.

Ulízanec, nedbajúc na trúbenie nespokojných vodičov a nie práve najslušnejšie výrazy, ktoré z ich áut vychádzali, podišiel k šokovanému mužovi za nimi. Mija len v spätnom zrkadle zahliadla, ako sa mu pozrel do očí a vtom sa medzi nimi niečo zlatisté zablyslo. Ulízanec sa vystrel a vrátil sa späť do MaGi.

Mija sa otočila a cez zadné okno videla, ako si vodič dal dole okuliare a pretrel si oči. Na tvári mal zmätený výraz podobne ako predtým vrátnik z jej školy. Bola si istá, že ten muž sa nepamätá na nič z toho, čo sa pred ním pred pár minútami odohralo.

A čo urobia mne? zhrozene sa v duchu pýtala Mija. Ešte si pamätala, ako dopadli tie úbohé kvety u nich doma. Drobica sa skrývala pod sedadlom a v očiach mala rovnaký strach ako jej kamarátka.

MaGi na veľkú radosť vodičov za nimi vyštartovalo. V aute sa ozýval len zvuk motora a dych pasažierov. Mija pevne zvierala okraj sedadla a pokúšala sa upokojiť a najmä nemyslieť na to, ako sa jej Metoj pomstí. Jeho výchovné metódy už trocha poznala. Och, prečo nemôže byť aspoň jeden člen jej rodiny normálny?

V aute vládlo niekoľko minút napäté ticho. Metoj jej nevenoval jediný pohľad. Hľadel len na cestu pred sebou a nechal Miju umárať sa v strachu a nervozite.

„Uzavrieme dohodu,“ ozval sa napokon. Jeho vnučka neodtŕhala zrak z Drobiciných očí. Nechcela, aby videl, ako veľmi sa ho bojí. „Budeš u mňa bývať. O tom s tebou nemienim diskutovať. Za to, že sa už nebudeš priečiť, ti aj naďalej dovolím navštevovať tvoju školu. Budeš chodiť každý pracovný deň do Nitry a budeš sa môcť stretnúť aj s Ivanom. O to, ako sa tam napriek diaľke dostaneš, sa neboj, to vyriešim.“

Neveriacky sa zasmiala: „Vy ste si mysleli, že by som odišla zo svojej školy?“ Ešte stále sa naňho nepozrela.

Neodpovedal jej na otázku a pokračoval ďalej: „Viac ústupkov odo mňa už nečakaj. Musíš žiť v Ľubietovej, a keby si sa nepokúsila o ten nezmyselný útek, vysvetlil by som ti už skôr, prečo je to tak.“

Mlčala. Na jeho dôvody nebola zvedavá. Predstava, že by s ním mala žiť pod jednou strechou, ju desila viac než nočná mora! Nie, jednoducho mu utečie, len čo sa jej naskytne príležitosť, a spolu s ocom odíde kamsi ďaleko od Ľubietovej, klanov aj čarodejníkov!

„Si moja vnučka. Ako hlava rodiny za teba nesiem zodpovednosť, preto nemôžem dovoliť, aby si žila s mužom, ktorý nie je tvoj skutočný otec a navyše je odpadlík.“

„Je to môj otec a vždy ho zaňho budem považovať,“ tvrdohlavo zašepkala Mija, nespúšťajúc oči z Drobiciných.

Metoj ju, ako inak, ignoroval: „Si čarodejnica, máš magickú moc, a preto je neprípustné, aby si žila mimo magického sveta. Najmä teraz, keď už máš amulet. Zakazuje to samotná Dohoda, lebo sa môže stať, že svoju moc použiješ pred nečarodejníkmi a prezradíš to, čo pred nimi celé stáročia skrývame. Musíš sa naučiť čarovať a ovládať svoju moc. Ako som už povedal, veľa si toho zameškala, budeš to musieť dohnať tak rýchlo, ako sa len bude dať.“

Uškrnula sa: „Vysloviť správne abrakadabra?“

„Budeš sa učiť mágiu,“ povedal Metoj, nevšímajúc si jej iróniu. „Tak ako každý člen klanu v tvojom veku. Každý deň po obyčajnej škole.“

Veru nebudem! zaprisahávala sa v duchu Mija. Bez najmenších problémov tak žila až dodnes, prečo by to mala meniť? Hoci schopnosť čarovať by určite rada využila, nemotivovalo ju to až tak, aby bola zrazu ochotná žiť so starešinom.

„O ďalšom dôvode sa dozvieš na zasadnutí Rady. A posledným dôvodom je tvoja matka.“

Nadvihla obočie a konečne sa naňho pozrela: „Ako to s ňou súvisí? Neskrývala ma celý život pred magickým svetom, aby ma chránila? Teraz chcete urobiť vlastne opak toho, o čo sa snažila!“

„Ak by Mel chcela, aby si aj naďalej žila ukrytá u Ivana, neprezradila by mi pred smrťou, kde ťa nájdem,“ odvetil Metoj a pohľadom ju varoval, aby ho neprerušovala. „Nežiadala by ma, aby som sa o teba postaral. Poznala ma veľmi dobre. Vedela, čo urobím, vedela, že ťa privediem do Ľubietovej. Vo chvíli, keď mi to prezradila, stáli okolo nás takmer všetci Ľubietovčania. Všetci o tebe vedia. Mel mi o tebe povedala aj napriek ich prítomnosti, lebo rátala s tým, že budeš žiť medzi nimi. Ona si to želala. Som si istý, že na to mala svoje dôvody.“

„Aké?“ zamračene sa spýtala Mija.

„To, pravdaže, neviem,“ nespokojne priznal starešina. „Je to ďalšia z otázok, ktorú nechala nezodpovedanú. V každom prípade som si istý, že to urobila pre tvoje dobro. Pochybujem však, že by z nej Marioto dostal čokoľvek, čo sa týkalo teba, lebo bola veľmi mocná a inteligentná čarodejnica na to, aby to dopustila. V tomto jej úplne dôverujem.“

„Rozhodovala o mojom živote, aj keď som ju v živote nestretla!“ pobúrene vyhŕkla Mija. „A všetko robila pre moje dobro, však?“ Keď videla Metojov nazlostený pohľad, zhlboka sa nadýchla a už pokojnejšie dodala: „Verte mi, s týmto nebude súhlasiť ani ocko! Nedovolí, aby som odišla z domu, aj keď si to mama priala.“

„Si trucovitá,“ zašomral si starešina popod špicatý nos. „Ivan o tom už vie, pochopil to už vtedy, keď ti povedal, že sme tvoja budúcnosť. Cestou k vám domov som ho o tom presvedčil, a keď ťa posielal na obrad, bol si vedomý toho, že sa už nevrátiš. A uvedomuje si aj to, že on s tebou nemôže odísť, lebo je odpadlík.“

Metoj každým slovom pochovával všetky Mijine nádeje hlboko, hlboko pod zem. Ešte aj oco ju opustil! Ani on ju nepodporil. Nebol schopný postaviť sa proti Metojovi. Pokojne ju nechal odísť a dokonca ju ani vopred nevaroval! Na koho sa mala spoľahnúť, ak nie naňho? Do očí sa jej opäť tlačili slzy. Pozrela sa na Drobicu, schúlenú pod sedadlom. Bez nej by zostala celkom opustená... Čo má teraz urobiť? Má sa priečiť Metojovi, ocovi, Dohode? Má bojovať vo vopred prehratom boji? V hrdle jej navrela hrča, keď si uvedomila, v akej situácii sa zrazu ocitla. Bez východiska, bez opory, bez možnosti presadiť svoje rozhodnutie! Naozaj bude musieť žiť s Metojom? „Je to pre moje dobro,“ zašepkala trpko. To jej povedal oco pred odchodom. Prečo si všetci myslia, že vedia, čo je pre ňu dobré?

„Presne tak,“ spokojne prikývol Metoj a pomrvil sa.

„Lenže aj tak...“ rozmýšľala Mija, hľadajúc chybu v jeho plánoch, „... nechránila ma Melánia pred magickým svetom preto, aby sa o mne Marioto nedozvedel? Takto sa o mne určite dopočuje!“

„Verím tomu, že nie. Dnes nebude náročné uskutočniť potrebné opatrenia, máme podporu Hlavy Spoločenstva a najmä klan Ľubietovej už nie je taký ostro sledovaný ako za čias, keď Mel musela ako tehotná odísť a ukrývať ťa. Navyše, ak by sa aj Marioto o tebe dozvedel, možno by už o teba nejavil záujem. Si pristará a tvrdohlavá na to, aby z teba vychoval to, čo by chcel. Pred rokmi, keď si bola ľahšie zmanipulovateľná, by sa o to bol mohol pokúsiť, ale dnes by to bolo ťažké. Nič však nemienim riskovať, o tvoju bezpečnosť sa postarám.“

„Aha,“ nešťastne zašepkala Mija. Metoj mal premyslené všetko, nedal jej na výber. Tak, ako kedysi prinútil Melániu odísť z domova do Polisu, teraz prinútil jej dcéru odísť do Ľubietovej a opustiť svoj domov. S bezmocným povzdychom si oprela hlavu o operadlo sedadla. Radšej sa starešinu nepýtala, ako konkrétne sa chce postarať o jej bezpečnosť. V ten deň od neho počula vysvetlení až-až. A jediné, čo z nich pochopila, bolo to, že jej život sa prevracia naruby.

6
Predsudky

„Otvorene sa ti vysmievam!“

Zvyšok cesty prešiel v tichosti. Každý sa venoval svojim myšlienkam a sledoval tmavú krajinu, ktorá sa rozprestierala pred nimi. Prešli horskými údoliami, cestami popri kukuričných poliach, ľudoprázdnymi dedinami... Ticho narušovalo len Metojovo otravné mrvenie a hukot motora. Mija ešte nikdy nezažila takú deprimujúcu cestu. Ako si len priala, aby celý tento deň bol len jedna veľká nočná mora! Aby sa jej to len snívalo a o pár hodín sa zobudila opäť ako sirota, čo o čarodejníkoch počula len z rozprávok starých mám!

Drobica jej vyskočila naspäť do náručia a pomaly zaspávala. Mija si ju pritúlila k tvári a zahľadela sa do diaľky... Do diaľky, v ktorej sa skrývala aj Ľubietová, jej nový domov. Aký život ju čaká s Metojom? Medzi čarodejníkmi, medzi ľuďmi, ktorých vôbec nepozná, v malej nudnej dedine.

Mala strach a ten sa ešte viac prehlboval v stiesnenom priestore auta, kde musela sedieť vedľa starešinu. Potrebovala sa čo najskôr nadýchnuť čerstvého vzduchu, prevetrať si hlavu, aspoň na chvíľu si oddýchnuť od všetkých. O tom môžeš len snívať, zasmiala sa v duchu, do očí sa jej však tlačili slzy zúfalstva.

„O chvíľu budeme v Ľubietovej,“ ozval sa zrazu starešina. Slnko už zapadlo za hory a v krajine zavládla tma, Mesiac však ešte nevyšiel.

„Ako to tam vôbec vyzerá?“ opýtala sa.

„O chvíľu uvidíš,“ odvetil.

Zrazu je stručný, keď už na mňa nemusí kričať, pomyslela si mrzuto. „A...“ zaváhala, „máte ešte nejakých príbuzných? Ďalšiu rodinu, ktorá býva s vami?“

„Nie, zostala si mi už len ty,“ chladne odvetil Metoj, akoby viac príbuzných ani nechcel mať.

Uľavilo sa jej. Ďalších podobných rodinných príslušníkov by zniesla asi len ťažko. Opäť obrátila zrak k oknu. Pred nimi sa už črtali obrysy dedinky pod malým kopčekom. V porovnaní s jej domovom sa jej zdala taká drobná! Tak tu si asi hranolčeky nekúpim, napadlo jej.

„Musím ti povedať ešte niečo,“ oznámil jej Metoj a opäť sa pomrvil. Tak ako ona, ani on sa očividne nevedel dočkať konca cesty.

Odtrhla zrak od krajiny, otočila sa k nemu a odhrnula si vlasy z tváre. Opäť si bola istá, že to, čo starešina povie, sa jej nebude páčiť.

„Si Mariotova dcéra,“ začal, „preto je pravdepodobné, že si po ňom zdedila aj obrovský talent na mágiu. Nadanie sa medzi čarodejníkmi zvyčajne prenáša z pokolenia na pokolenie. V mocných rodinách sa rodia mocní čarodejníci, v slabých rodinách slabí čarodejníci. Občas sa toto pravidlo síce môže porušiť, ale stáva sa to len zriedka. V tvojom prípade nik nebude rátať s výnimkou. Čarodejníci budú predpokladať, že aj ty budeš taká mocná ako tvoj otec.“

„Kto to bude predpokladať?“

„Všetci. Musíš pochopiť, že Mariotovo vyčíňanie, jeho hrozby, sužujú náš svet už vyše pätnásť rokov. Ľudia sa ho boja a zároveň ho nenávidia. Dnes sa čarodejníci desia tých, čo majú veľkú moc, a aj tých, čo sú v spojení s Mariotom.“

„Čo tým chcete povedať?“ zamračene sa opýtala Mija. „Že sa ma budú báť, lebo som jeho dcéra? Lebo som po ňom možno zdedila veľkú moc?“

Čoraz viac sa blížili k dedine. Z tmy sa pomaly vynárali domčeky obklopené upravenými záhradkami. Nad nimi sa týčil malý kopec ako drobný ochranca strážiaci svoje neveľké územie. Územie Ľubietovej.

Metoj prikývol. „Budú sa ťa báť. Si Mariotov priamy potomok, nemôžeš očakávať, že k tebe budú pristupovať priateľsky. Mariotova zloba, ktorou nás všetkých ohrozuje, je prisilná a trvá pridlho. Čarodejníci sa ťa budú strániť, s tým musíš rátať.“

Zamračila sa: „Ako si môžete byť taký istý? Veď to je hlúpe! Prečo by sa ku mne tak správali, veď ma ani nepoznajú?“

Kútikom oka zahliadla pri ceste veľkú tabuľu: Vitajte v Ľubietovej!

„Vychádzam zo skúseností,“ odvetil. „V Hornej Vsi býva jeden chlapec v tvojom veku, ktorý rovnako ako Marioto nosí meno Mursa. Zdedil ho po veľkom Servácovi Mursovi. Ľudia ho prezývajú Mariotov dedič, a hoci neoplýva výnimočnou mocou – skôr naopak –, boja sa ho. Je len Mariotov vzdialený príbuzný a už odmalička vyrastal v nehostinnom prostredí čarodejníkov, ktorí naňho preniesli všetku nenávisť a strach z tvojho otca. Rozpráva sa s ním len niekoľko ľudí, ostatní sa od neho odvracajú. Dokonca aj vlastná rodina, s ktorou žije, ho neznáša.“

„Rodičia?“ Mija nechcela veriť vlastným ušiam.

„Nie, je sirota,“ bez štipky súcitu v hlase vysvetlil Metoj. „Žije u strýka a tety. Tí ho tak ako ostatní nenávidia. Nechcú, aby ich ľudia spájali s Mariotom. Sú radi, že ich nevraživosť sa obracia iba proti dedičovi.“

Mija si bezmocne vzdychla. Výborne, takže navyše bude žiť medzi ľuďmi, ktorí ju nenávidia. A prečo? Lebo sa narodila zlému otcovi?

„Čarodejníkom postačí jediný pohľad na teba a budú vedieť, kto si. Poznali Mel a ty sa na ňu aj napriek tým smiešnym krátkym vlasom veľmi podobáš.“ Poznámku o svojich vlasoch Mija radšej prepočula. „Nečakaj od nich zhovievavosť. Možno neskôr, ak sa ti podarí presvedčiť ich, že máš viac z Melinej ako z Mariotovej krvi, ťa prijmú, ale nečakaj, že to bude hneď. Predsudky človek veľmi ľahko získa, no ťažko sa ich zbaví.“

Mija neodpovedala. Nechcela sa viac zaoberať tým, čo ju čakalo. Na to bude mať ešte dosť času.

MaGi začalo spomaľovať a Mija zvedavo i s napätím hľadela cez okno. Hádala, pri ktorom dome asi zastavia. Prechádzali popri nízkych malých domčekoch, ktoré sa už mohli pýšiť úctyhodným vekom, ale aj popri nových veľkých domoch, ktoré akoby ani nepatrili do takého malebného prostredia. Ticho, pokoj, obyčajné domy, pekné záhradky... Ľubietová sa vlastne ničím nelíšila od ostatných dedín, a Mija predsa vedela, že je iná.

Zvláštne, ľudia hľadajú iné svety kade-tade po vesmíre, a ten, ktorý majú priamo pod nosom, si ani nevšimnú, pomyslela si Mija. Vtom MaGi zastavilo.

Mija rozšírenými očami hľadela na vysoký dom, pred ktorým ulízanec zaparkoval. Ešte aj Drobica sa postavila, keď si uvedomila, že sa už nehýbu, a pozerala sa rovnakým smerom ako jej gazdiná.

Metoj otvoril dvere na aute a vystúpil. Jeho muži ho, pravdaže, poslušne nasledovali, len Mija ešte váhala. S úžasom sa pozerala na dom, ktorý sa mal stať jej novým domovom.

Odhadovala, že má aspoň dve poschodia a povalu. Bol oveľa vyšší ako ten ich v Nitre a aj oveľa širší. Obklopovala ho záhrada, ktorú však nevidela jasne, lebo pouličná lampa osvetľovala len jej malú časť. Mija však nepochybovala, že vyzerá rovnako ako dom pred ňou – ohurujúca svojou veľkosťou a udržiavaná v tom najlepšom stave. Metojov dom bol od ostatných oddelený. Popri záhrade sa tiahli dve úzke cestičky, ktoré viedli k malému kopcu, týčiacemu sa nad dedinou. Po jeho bokoch sa už začínal les, ktorý v tme pôsobil husto a nevľúdne.

Starešina zatiaľ obišiel auto a netrpezlivo otvoril dvere na Mijinej strane. „Predpokladám, že tu nechceš sedieť naveky, alebo áno?“ opýtal sa so zdvihnutým obočím. Pohľadom jej jasne naznačoval, aby neskúšala jeho trpezlivosť.

Mija voľky-nevoľky vystúpila s Drobicou v náručí, ulízanec jej vzal plecniak.

„Vyzerá to ako minihotel,“ podotkla. Taký veľký dom a budú v ňom žiť len dvaja ľudia?

„Je to starešinov domov,“ odvetil Metoj, akoby tým všetko vysvetlil. Podišiel k drevenej bránke a otvoril ju. Ulízanec aj ryšavec kráčali bez slova za ním. Ako psy.

Mija sa však zo svojho miesta ani nepohla. Ešte tam nechcela ísť! Potrebovala sa s tým najprv zmieriť. Spamätať sa! Nechcela čeliť ďalším novinkám, skôr ako sa vyrovná s tými predošlými...

Keď starešina videl, že ho nenasleduje, zastal a namosúrene sa na ňu pozrel. „Ak uvažuješ o úteku,“ začal varovným hlasom, „musím ti pripomenúť, že...“

„Nie!“ prerušila ho. Hneď si však uvedomila, že ho opäť nenechala dohovoriť, a miernejšie dodala: „Nechcem utiecť...“

Metoj pustil bránku a tá sa s rachotom zatvorila. „Počúvaj ma, dievča!“ začal bez kúska trpezlivosti, hrozivo sa k nej blížiac.

„Viem, viem. Naozaj nechcem utiecť,“ nervózne prešliapla na mieste Mija. „Aj tak by som nemala šancu. Chcem len chvíľku zostať sama. Porozmýšľať a tak...“

Metoj zvraštil čelo a pozrel sa na hodiny: „Môžeš sa zavrieť do niektorej z izieb! O pol hodiny sa začína zasadnutie Rady, nemám čas riešiť tvoje pocity!“

„Nechcem, aby ste čokoľvek riešili!“ netrpezlivo vyhŕkla Mija. „Už ste toho za mňa vyriešili dosť! Len chcem...“ zhlboka sa nadýchla, aby upokojila rozrušený hlas, „chcela by som na chvíľku, aspoň na štvrťhodinku ísť tam k tomu kopcu. Sama. Máte moje slovo, že neutečiem!“

Metoj si ju podozrievavo premeral.

Mija si zahryzla do pery a prosebne sa naňho pozrela. „Naozaj vás o to prosím, neutečiem,“ dodala ticho.

Starešina sa opäť pozrel na hodinky a potom takmer nebadateľne prikývol.

Mija sa od úľavy usmiala. Keby vedela, že na to, aby Metoja presvedčila, stačí jedno prosím, už dávno by ho použila. No mala taký nepríjemný pocit, že v otázke jej presťahovania do Ľubietovej by jej nestačil ani zázrak...

„Už dvakrát si sa nezmyselne pokúsila o útek. Ak znova utečieš, tak ľahko ti to neprejde!“ varoval ju Metoj.

„Viete, nemyslím si, že môj prvý útek bola hlúposť,“ poznamenala obranne. „Ten počas cesty možno áno, ale útek v škole nie. Vari som mala ísť s celkom cudzími ľuďmi nevedno kam?“

Všimla si, že Metojovi sa opäť zježilo obočie: „Máš pravdu, no ty si utekala ako zbabelec namiesto toho, aby si ich požiadala o vysvetlenie.“

Zbabelec? Mija nemohla uveriť vlastným ušiam. Síce nikdy nebola veľká hrdinka, čo by rada riskovala, ale svoj útek by v nijakom prípade nepovažovala za zbabelý! Veď koľko odvahy musela nabrať, aby sa oň aspoň pokúsila!

„Tvoja matka by niečo také nikdy neurobila,“ dodal starešina.

„V tom prípade som po tom vašom veľkom Pankrácovi Ľubietovi asi nezdedila statočného ducha! Môžem už ísť?“ opýtala sa dotknuto Mija.

„Choď,“ zamračene prikývol Metoj. Mija sa bez slova vydala po chodníčku popri záhrade ku kopcu. Drobici to nebolo veľmi po vôli, lebo po zotmení sa ochladilo, ale Mija by ju ani za svet nevydala Metojovi do rúk. S jeho povahou... Ktovie, čo by z tej úbohej mačky napokon zostalo!

„O pätnásť minút nech si naspäť!“ ešte za ňou zakričal. Ani sa neobzrela. Rýchlym krokom kráčala po chodníčku a mierila priamo na vrchol kopčeka. Odtiaľ by mala vidieť tú Hornú Ves, ak správne pochopila Metojovo rozprávanie. Možno zájde kúsok na druhú stranu, aby si ju mohla lepšie obzrieť...

„Ešte si si to nerozmyslel?“ pobavene sa spýtal Miseag.

Petram tvrdohlavo pokrútil hlavou. „Nie, nie. Naučím sa to! Len to chvíľku potrvá.“ Pritom neodtŕhal zrak od hrivy svojho koňa, akoby sa bál, že len čo sa pozrie inam, zviera sa splaší. Miseag sa musel premáhať, aby sa nezasmial. Petram nikdy nebol veľký kamarát so zvieratami. Psom sa vyhýbal, lebo mal pocit, že každý čaká na príležitosť zaútočiť. Mačky sú vraj veľmi falošné a tejto vlastnosti si Petram dosť užíva od dievčat. Kone sú zase hrozne veľké zvery...

Až pred týždňom sa rozhodol vyskúšať jazdu na koni.

„Myslím, že taký kovboj nebude mať problém zapôsobiť ani na starú Novákovú,“ vysvetlil Miseagovi, keď ho žiadal, aby ho naučil jazdiť na tej strašnej oblude.

Petram však nepotreboval jazdiť na koni, aby na dievčatá zapôsobil.

Vďaka svojmu vzhľadu, povahe a v neposlednom rade aj pôvodu z významnej rodiny sa tešil až neobyčajne veľkej popularite. Navyše mu zaiste pomáhalo aj priateľstvo s Mariotovým dedičom. Považovali ho za talentovaného a statočného čarodejníka. Veď len statočný chlapec sa mohol dobrovoľne priateliť s Mariotovým dedičom, nie? No jeho nebojácnosť sa vytrácala vo chvíli, keď musel čeliť zvieratám väčším ako komár či poletuška, a to sa rozhodol zmeniť.

„Rátaj s tým, že už o chvíľu sa začína zasadnutie Rady,“ upozornil ho Miseag. „Musíme sa ešte vrátiť na ranč, odstrojiť kone, prezliecť sa a ísť tam. Pri takomto tempe nám to zaberie aj pol hodiny.“

„Áno, áno, viem,“ prikyvoval Petram. „Veď už pôjdeme, len mi daj ešte chvíľu. Možno na to už pomaly prichádzam...“

Miseag o tom vážne pochyboval. Keďže stále kráčali po rovine pod Zlobom, ako nazývali kopec oddeľujúci Hornú Ves od Ľubietovej, Petram sa mohol naučiť jedine to, ako koňa veľmi neťahať za uzdu a ako nespadnúť zo sedla na rovnom povrchu.

Sarkastickú poznámku si však odpustil a radšej sa rozhliadol po okolí. S koňmi z ranča sem chodieval často, bolo to jeho najobľúbenejšie miesto. K ušiam mu doliehal len šum lístia, ktorý dopĺňal klopot konských kopýt po mäkkej tráve a zurčanie Slizniaka, potoka v Hornej Vsi.

A práve tam sa jeho pohľad zastavil.

Pri Slizniaku sedela akási postava a mala dokonca toľko odvahy, že doň namočila ruky a nimi – No fuj! – si ovlažila tvár.

Nasmeroval svojho koňa k potoku. Peteho krotký hnedák ho automaticky nasledoval. To jeho jazdca prinútilo zodvihnúť zrak a pozrieť sa smerom k miestu, kam Miseag upieral svoj zamračený pohľad.

„Kto je to?“ opýtal sa Pete.

Miseag sa zasmial: „A odkiaľ by som to mal vedieť?“ Na rozdiel od Peteho poznal v Hornej Vsi len niekoľko ľudí a ani s polovicou z nich nekomunikoval.

Zaostril zrak k Slizniaku: „Nezdá sa, že je z Hornej Vsi. Inak by sa k Slizniaku dobrovoľne nepribližoval.“

„Naozaj?“ uškrnul sa Petram. „Vieš Miseag, je to dievča...“

Miseag sa zamračil. „Veď má krátke vla...“ zarazil sa. Postava začula klopot konských kopýt a postavila sa. Miseag už zreteľne videl krivky jej tela, ktoré veru malo od chlapčenského poriadne ďaleko.

„Vieš... Mal by si sa najprv pozerať kúsok, kúsoček nižšie od tváre a hneď by si videl...“ poúčal ho Pete s úsmevom, ktorému máloktoré dievča dokázalo odolať.

Neznáma pri potoku si založila ruky v bok a hľadela na nich akýmsi zamračeným a zároveň zvedavým pohľadom. O nohy sa jej obtierala tmavá mačka.

„No, aspoň sa pozrieme, kto to je,“ usmial sa Petram. Pri pohľade na nové dievča ožil. Dokonca ani nehypnotizoval hrivu svojho koňa.

Miseag však začal tušiť, že týmto dievčaťom Pete nebude veľmi nadšený. Len tma ho držala v pochybnostiach. No pri každom ďalšom kroku v ňom rástlo nepríjemné podozrenie, že pred nimi stojí...

„Mariotova dcéra,“ zašepkal.

„Čo?“ šokovane vyhŕkol Petram a mimovoľne potiahol koňa za uzdu.

„Je to Mariotova dcéra,“ zopakoval Miseag a spomalil svojho vraníka. „Som si istý, podobá sa na mamu.“

„Ako to môžeš vedieť? Melániu si nepoznal!“

Miseag sa zháčil. Ani svojmu najlepšiemu priateľovi nemohol povedať pravdu o svojom stretnutí s Melániou. „Videl som jej fotku,“ vymyslel si pohotovo. Vedel veľmi dobre klamať. Mal dlhoročnú prax. „U Kalima. Veď vieš, že sa dobre poznali.“

Petrama jeho odpoveď uspokojila. Bolo predsa známe, že Kalim, starešina Hornej Vsi, mal Melániu rád takmer ako svoju dcéru. „Nuž, mali by sme sa už vrátiť,“ vyhlásil Petram naoko ľahostajne a potiahol uzdu ešte silnejšie. „Nestihneme Radu, veď si to sám povedal!“

Miseagovi myklo kútikmi úst. Boli už tak blízko, že dievča Peteho počulo. Prižmúrilo oči a sledovalo, čo urobia.

Petram začal svojho koňa rýchlo otáčať. Miseag svojho len spomalil, ale neplánoval sa vrátiť. Na to dievča bol zvedavý. „Neťahaj tú uzdu tak silno,“ varoval kamaráta a tichšie dodal: „Poď sa na ňu aspoň pozrieť, nemusíme hneď utekať...“

„Pozeraj sa, koľko chceš,“ zašepkal Petram, stále ťahajúc koňa za uzdu, „ja netúžim po osobnom stretnutí s Mariotovou dcérou bez amuletu a na zvierati, ktoré neviem o... o... o...“ Hnedák zaerdžal a začal sa brániť Petramovmu necitlivému ťahaniu. Vystrašene dupal po zemi a triasol hlavou.

„Pete, neťahaj ho!“ zakričal Miseag a pokúsil sa sám uchopiť jeho uzdu, no kôň bol priveľmi rozrušený. Pete v šoku potiahol uzdu ešte tuhšie. Hnedák sa vzoprel, hlasno zaerdžal a postavil sa na zadné nohy. „Uvoľni uzdu!“ kázal Miseag kamarátovi a ešte stále sa pokúšal chytiť ju a upokojiť koňa. No márne.

Pete nemal najmenšiu šancu udržať sa v sedle. Dopadol na zem a hnedák sa bez svojho jazdca vystrašene rozbehol naspäť do Hornej Vsi.

„Si v poriadku?“ opýtal sa ho Miseag.

Petram zastonal a pošúchal si narazenú nohu. „Som, som. O mňa sa nestaraj! Choď radšej po toho bláznivého koňa, lebo ti na ranči vynadajú!“

Nemusel to dvakrát opakovať, Miseag sa naňho ešte raz pozrel, a keď nenašiel nijaké vážne zranenie, otočil svojho vraníka. Všimol si, že dievča sa k nim s vyľakaným výrazom rozbehlo, ale nemal čas venovať jej pozornosť. Popohnal koňa na druhú stranu lúky, kde sa črtali obrysy hnedáka, a hoci nerád, nechal Petrama celkom samého v rukách Mariotovej dcéry.

Keď sa hnedák vzpínal, Mija mala strach priblížiť sa k nim, no len čo ušiel, rozbehla sa chlapcovi na pomoc. Drobica sa za ňou lenivo vliekla.

„Nestalo sa ti nič?“ vystrašene vyhŕkla Mija, keď dobehla k zranenému chlapcovi. Už z diaľky sa jej zdal celkom pekný, no teraz, keď sa pozrela do jeho výrazných zelených očí, zostala zarazene stáť. Svetlé vlasy, šibalský vzhľad a vyšportovaná postava mu len pridávali na príťažlivosti. Napadlo jej, že keby ho videla Kača, nasledujúce dve noci by určite nespala.

„Som... ehm... som v poriadku,“ povedal a bola si celkom istá, že ho viac rozrušila ona ako ten strašný pád. Veď dobre počula, ako chcel zaspätkovať, keď pochopil, že pred ním stojí Mariotova dcéra.

Pokúsil sa vstať, no narazenú nohu precenil. Keď sa na ňu chcel postaviť, podlomili sa mu kolená a zapotácal sa. Mija ho chytila za ruku a pomohla mu.

„Vďaka,“ vysúkal zo seba nervózne.

Mija ho pustila a odstúpila. Nastalo medzi nimi trápne ticho. Chlapec zjavne nevedel, čo má urobiť, čo povedať, len si nervózne oprašoval tmavé džínsy.

„Vyzerám až tak strašidelne?“ opýtala sa neveriacky. Drobica si sadla k jej nohám a začala si spokojne oblizovať labky.

„Strašidelne?“ zopakoval chlapec. Netrpezlivo sa obzrel za druhým jazdcom. Ten sa už vracal, ťahajúc na uzde hnedáka. „Somarina. Nevyzeráš strašidelne,“ presviedčal ju, no v tvári sa mu ešte vždy zračila nervozita.

Mija si založila ruky v bok a pochybovačne nadvihla obočie.

Chlapec prešľapoval na mieste: „Nuž, dobre. Veď vieš, ako sa hovorí – opatrnosti nikdy nie je dosť. A v prípade Mariota to platí dvojnásobne.“

„A mne Metoj vyčíta, že som zbabelá,“ zahundrala mrzuto.

„Ver mi,“ ozval sa druhý chlapec za jej chrbtom, „že my sme tí poslední, čo by sa ťa báli.“

Zastal aj s koňmi niekoľko krokov od nej a zoskočil.

Mija naňho chvíľu udivene hľadela. Vyzeral celkom inak ako jeho kamarát s narazenou nohou. Pri pohľade naňho Miju skôr zamrazilo. Tmavohnedé až čierne vlasy mu siahali takmer po plecia, tmavé oči mu žiarili. Pôsobil staršie, bol o čosi vyšší a očividne silnejší. Prvý chlapec aj napriek svojej nervozite pôsobil prívetivo, no tento mal temný pohľad. Takmer taký nevyspytateľný a odmeraný ako Metoj. Ako keď slnko zakryjú oblaky a človek nevie, či z nich zaprší, alebo sa o chvíľu vyjasní.

Kráčal k nim s dvoma uzdami v ruke. Oba kone sa už upokojili. „Si v poriadku, Pete? Dokážeš vysadnúť?“ opýtal sa plavovlasého chlapca ten druhý.

Petram na okamih zaváhal, ťažko preglgol s pohľadom upretým na svojho hnedáka, ale napokon prikývol.

„Ak si v poriadku, tak idem,“ oznámila Mija. Bez toho, aby sa pozrela na hodinky, vedela, že už mešká. Naozaj nemala čas doťahovať sa s tými dvoma. Pete zatiaľ opatrne vysadol do sedla. „Nechcem vás viac stresovať svojou prítomnosťou,“ dodala Mija s úškrnom a otočila sa na odchod.

Miseag sa zaškeril: „A vraj my zbabelo utekáme...“

Mija zastala.

„Miseag,“ napomenul ho Pete.

Mija sa nahnevane otočila, no skôr ako stihla čokoľvek povedať, Miseag vysadol na svojho koňa a vyzývavo na ňu pozrel: „Neboj sa, nebudeme ťa zdržiavať, Červená čiapočka. Len utekaj a daj si pozor na vlkov v lese.“

„Provokuješ ma alebo si sa narodil s takým úbohým zmyslom pre humor?“ nahnevane sa opýtala Mija. Bola zmätená. Najprv pred ňou utekali, a teraz ju ten dlhovlasý úmyselne podpichuje.

„Myslím, že by sme mali ísť!“ pokúsil sa zasiahnuť Pete, ale Miseag sa zasmial, akoby ho ani nepočul, a odvrkol: „Neprovokujem ťa. Otvorene sa ti vysmievam!“

Nato šikovne otočil svojho vraníka a popchol ho do rýchleho kroku. Jeho kamarát nebol taký obratný. Pomaly sa otočil a ospravedlňujúco sa pozrel na Miju. „Uvidíme sa na Rade,“ povedal, než pohnal koňa vpred.

Mija za nimi nahnevane hľadela, no zlosť rýchlo vystriedalo zhrozenie. Keď sa pozrela na hodinky, uvedomila si, že ešte má kus cesty do Ľubietovej pred sebou, a už mešká! „Metoj ma zabije!“ zašepkala a od úzkosti jej stiahlo hrdlo.

7
Byť atrakciou

„No a toto je Miseag, tvoj synovec...“

„A ako vyzerá?“ vyzvedala Danka. Vietor jej strapatil hnedé vlasy a ona si ich stále odhŕňala z bucľatej tváre.

„Vysoká, blond, nie veľmi inteligentná...“ pohotovo odvetil Miseag. „Čo sa uškŕňaš?“ opýtal sa Peteho, keď si všimol, že mu myká kútikmi úst.

„Nášmu kamarátovi veľmi nepadla do oka,“ vysvetlil Petram Danke. „A ona si teraz myslí, že Miseag sa jej bojí a je namyslený idiot. Okrem toho prvého sa vlastne trafila...“ dodal s úškrnom.

„Vďaka,“ zamrmlal Miseag.

Pete sa zasmial a potľapkal ho po pleci: „No, vieš, som si istý, že v tebe sa skrýva hromada, naozaj hromada šarmu! Na toto dievča si však určite nezapôsobil!“

Miseag odsotil Peteho ruku: „O to mi aj šlo. Nechcem, aby ma s ňou spájali. Ona je Mariotova dcéra, ja som len vzdialený príbuzný s jeho nepodareným menom. Teraz by mohli všetci obrátiť svoju nenávisť proti nej a mne dať konečne pokoj.“ Bol pevne rozhodnutý dosiahnuť to. Nie, nik nesmie ani na chvíľku zapochybovať o tom, že on a slečna Ľubietová sú nepriatelia.

„A čo sa teda stalo? Vysvetlíte nám to konečne?“ naliehal na nich Bart, Dankin brat. Stále sa nervózne obzeral po okolí. Nebol zvyknutý tak neskoro večer kráčať sám len s priateľmi po tmavej ulici. Navyše šli tak rýchlo, že ledva stačil dýchať.

Petram si dramaticky vzdychol, spomalil a v skratke začal opisovať ich stretnutie s Mariotovou dcérou. Keď dokončil, Danka sa zamračila. „Vlastne nemohla vedieť, že ty si tiež Mariotov dedič...“ vysvetľovala Miseagovi. „Len si myslela, že sa jej bojíš. Nemusel si k nej byť až taký nepríjemný.“

Miseag prevrátil oči: „Jasné, Dani, jednoducho sa stala obeťou mojej zloby!“

„Ku mne bola vlastne milá,“ pripomenul mu Petram.

Miseag vzdychol: „K tebe sú milé všetky. A okrem toho, nestojím o jej priazeň, radšej...“ Zarazil sa.

Spoza rohu sa zrazu vynorili manželia Sliačikovci s dcérou. Boli takí pohrúžení do rozhovoru, že Miseaga s priateľmi si ani nevšimli.

Mariotov dedič a jeho priatelia zastali, ukrytí v tme ulice.

„Presne tak. A možno si po ňu Marioto príde a vezme si aj svojho druhého dediča,“ dúfala Ela Sliačiková.

„Proti tomu by nik nič nenamietal!“ sebavedomo tvrdil jej manžel.

Žena dramaticky pokrútila hlavou: „Celý život sme dúfali, že existuje len jeden potomok z Mariotovej krvi a teraz hup, máme tu ďalšieho! A to jeho vlastnú dcéru! Predstav si, starešinova dcéra sa spustila s Mariotom! Stále tomu nemôžem uveriť.“

„Áno, áno,“ dôležito prikyvoval Sliačik. „Nikdy nepochopím, ako sa taká skvelá žena, ako bola Galea Miseag, mohla zapliesť s tým Mariotovým príbuzným!“ V hlase sa mu odrážalo opovrhnutie, z ktorého sa Miseagovi zdvihol žalúdok.

„A k tomu ešte splodiť takého nepodarka, ako je ten ich Mursa,“ súhlasne dodala Ela.

„Miseag, neurob...“ Miseag už nepočul, čo podľa Danky nemá urobiť. Rozbehol sa za Sliačikovcami, poháňaný hnevom a dlhoročnou nenávisťou voči každému, kto ubližoval jemu alebo jeho rodine.

V hlave mu hučala zlosť, čo mu prechádzala celým telom.

„Bola to jednoducho naivná hlupaňa!“ vyhlásila Sliačiková.

„Neviem...“ zaváhal jej manžel, no vetu nedokončil. Prerušil ho krik za ich chrbtami. „Neopovažujte sa osočovať mojich rodičov!“ hrozivo na nich zareval blížiaci sa Miseag. Všetci traja sa strhli ako zo zlého sna.

Miseagovi priatelia utekali za ním, no on bol už pri Sliačikovcoch. Keď sa otočili, ocitli sa zoči-voči rozzúrenému Mariotovmu dedičovi.

Miseag ich prebodával nahnevaným pohľadom. Sliačikovci sa od strachu nezmohli na slovo. Miseagovi šľahali do tváre dlhé vlasy a robili jeho pohľad ešte desivejším. On si to veľmi dobre uvedomoval.

Sliačikovci začali pred ním pomaly cúvať, ich dcéra sa skryla za matku a potichu vzlykala.

„Miseag, kašli na to,“ presviedčal ho Petram a ťahal ho za rukáv.

„Ani netušíte, čím všetkým museli prejsť!“ zašepkal Miseag len tak pre seba. Svojich priateľov si nevšímal.

„Poďme na Radu,“ prosila ho potichu Danka.

O chvíľu sa starý Sliačik spamätal zo šoku a urobil krok vpred. „Počuj, chlapče...“ hlas sa mu zasekol kdesi v hrdle.

„Jizginaji dzuloba,“ začal Miseag zlovestným hlasom a prižmúrenými očami sledoval, ako všetci traja Sliačikovci panikárčia. Vietor akoby zosilnel. V tmavej ulici sa jeho oči nebezpečne leskli. „I klijeti te nepriazni! Prokleji ti!“

Ďalej pokračovať nemusel. Všetci traja vzali nohy na plecia a utekali, sťaby na nich bola uvalená najhoršia kliatba sveta. Miseag za nimi mlčky a spokojne hľadel. Zaslúžili by si oveľa horší trest!

„Och, musel si to urobiť?“ vzdychla Danka, sledujúc postavy Sliačikovcov, ktoré sa v diaľke čoraz viac zmenšovali.

„Áno,“ namrzene odvetil Miseag a pozrel sa na svojich priateľov. Bart nenachádzal slov, Danka naňho hľadela s výčitkami. Len Petramovi mykalo kútikmi úst.

„Čo... čo za zaklínadlo si to použil?“ rozrušene sa opýtal Bart.

Miseag pokrčil plecami: „Prvé slová, ktoré mi napadli.“ Petram sa nahlas zachechtal. „Nebolo to nijaké zaklínadlo. Akoby som mohol zaklínať? Veď nemám amulet!“ opýtal sa Miseag.

„Aj tak to nebolo správne!“ protestovala Danka.

„Vieš, keby si sa aspoň pokúsil byť k ostatným milý, aj oni by sa k tebe správali lepšie...“ dodal jej brat.

Miseag obranne zodvihol ruky: „Len ma už toľko nepoúčajte! Nestojím o to, aby sa ku mne milo správali tí, čo urážajú moju rodinu! Pokiaľ bude nad nami visieť Mariotova hrozba, nikdy ma neprijmú, aj keby som sa roztrhal!“

„Opäť si len dokázal, že sa ťa majú báť a vyhýbať sa ti,“ zasmial sa Petram. „Viem, že si to zaslúžili, ale...“ dodal, keď videl Miseagov namosúrený pohľad.

Ďalšie výčitky si už radšej odpustili a mlčky pokračovali na zasadnutie Rady.

Miseag ich mal všetkých rád. Okrem starešinu Hornej Vsi títo traja boli jediní, čo ho poznali, rozprávali sa s ním a svojím spôsobom ho mali radi. No ich poučovanie ho nikdy nezaujímalo. Už roky mu nik nehovoril, čo má a čo nemá robiť. Zvykol si rozhodovať sám a sám odplácal každú krivdu, ktorej sa niekto dopustil na ňom alebo na jeho rodine. A to nemienil zmeniť.

„Sú tam hádam všetci z oboch dedín!“ neveriacky zhíkla Danka, keď sa blížili k Radnej sále, miestu zasadania Rady.

„Mariotova dcéra by bola skvelá turistická atrakcia,“ uškrnul sa Petram. „Veď sa len pozrite, koľko ľudí kvôli nej prišlo.“

Miseag si nepamätal, kedy naposledy videl toľko čarodejníkov pohromade. „Boja sa jej a zároveň sú na ňu zvedaví,“ doplnil tesne pred tým, ako zastali pred bránou.

S úsmevom ich vítal starešina Hornej Vsi Kalim. Starému guľatému mužovi sa pri pohľade na nich veselo rozžiarili oči. Miseag nepoznal dobrosrdečnejšieho človeka. „Vitajte, deti moje!“ zvolal Kalim a rozopäl ruky na pozdrav.

Všetci mu takmer jednohlasne odzdravili.

„Okruhliakovci, vaša mama vás už hľadala!“ naoko prísne upozornil Kalim dvojičky. Potom žmurkol a veselo dodal: „Povedal som jej, že sa uvidíte až po zasadnutí Rady. Rezervoval som pre vás špeciálne miesta.“ Na tvári mal potmehúdsky úsmev.

Miseag nadvihol obočie.

„Budete sedieť vpredu medzi členmi klanových Úradov,“ oznámil im. „Čo vy na to? Určite je odtiaľ skvelý výhľad! No... Vlastne to neviem celkom dobre posúdiť, lebo vždy sedím vpredu pred zhromaždením, ale iste musí byť lepší ako tam vzadu... pri rodičoch, no nie?“

„Ale...“ zmätene začala Danka.

„... prečo tam musíme sedieť?“ priamo dokončil Miseag. Tie miesta boli určené najdôležitejším členom klanu. K nemu sa predsa vždy správali ako k poslednej handre a už vôbec nie ako k niekomu váženému!

Kalimovi zmizol z pier lišiacky úsmev, jeho vráskavá tvár zvážnela: Nuž... a v súvislosti s tým by som vás chcel ešte o niečo požiadať... Iste, nemôžem vás nútiť, ani ja som nemal rád, keď ma do niečoho tlačili, bol som radšej, keď ma pekne požiadali a... No chcel som len toto: spolu s vami tam bude sedieť aj Mariotova dcéra. Verím, že sem s Metojom dorazí včas.“ Miseag zachytil Dankin zhrozený pohľad. Kalim ho iste nie náhodou prehliadol: „Bol by som rád, keby ste sa s ňou pokúsili spriateliť. Viem, viem, iste to nebude jednoduché, ale má toľko rokov čo vy, a hoci pochádza z iného klanu... No veď uvidíte, uvidíte, deti moje. Čo vy na to? Môžem sa na vás spoľahnúť?“

„Ehm...“ Miseag hľadal správne slová, ako celkom jasne a pritom slušne povedať: „Nikdy!“

„Pokúsime sa,“ pohotovo prikývol Petram. „Kam si to teda máme sadnúť?“

Kalim sa opäť veselo usmial. Po vážnom výraze v jeho tvári nezostalo ani stopy a prstom ukázal na päť voľných miest v prednom rade.

Pete na Miseagov namosúrený pohľad zareagoval iba nenápadným úškrnom.

Až keď si sadli na stoličky, odvážili sa prehovoriť. „Prečo?“ zhrozene zašepkala Danka.

„Lebo ste jediní, čo sú schopní s Mariotovým dedičom vychádzať,“ znova pošepky odvetil Miseag. „Vy áno, ale ja s ňou nechcem mať nič spoločné.“

Keď Mija prišla na zasadnutie Rady, hneď si poriadne pošúchala lakeť. Metoj ju zaň neľútostne ťahal po lesnej cestičke až k miestu, kde sa zhromažďovala Rada. Celou cestou neprehovoril ani slovka.

Od stretnutia s Miseagom ubehlo všetko tak rýchlo, že sa ani nestihla spamätať. Utekala smerom k Metojovmu domu, no starešina jej už šiel naproti a tváril sa tak nahnevane, akoby mu práve niekto podpálil dom či zjedol večeru.

Ukázalo sa, že Simon – tak Metoj oslovil ulízanca – ju sledoval až k potoku v Hornej Vsi, no nedokázala si vysvetliť, ako to urobil. Vari bol neviditeľný? Keď naňho starešina zakričal, zrazu sa len objavil za jej chrbtom. Metoj mu prikázal odniesť Drobicu domov a vynadal mu, že Miju neprivliekol naspäť skôr.

Ulízanec ešte ani nezmizol z dohľadu, keď starešina zdrapil Miju za lakeť a poďho cez celý les v úplnej tme kamsi na čistinku, kde zasadala Rada. Celou cestou nič nepovedal, len si stále mrmlal, že ak Mija nebude vedieť, čo má počas obradu robiť, bude to len a len jej chyba.

„Odpovedaj len prisahám a o nič sa nepokúšaj, rozumela si?“ prikazoval jej.

„Áno,“ povedala ticho.

„Rozumela si?“ zopakoval ešte raz a dôraznejšie.

„Áno!“ odvetila dosť nahlas, aby ju počul ešte aj Simon v dome.

Tým sa ich rozhovor skončil.

Pred bránou do Sály stál akýsi starý muž a s úsmevom ich privítal: „Som rád, že ste napokon prišli!“ Na okamih, dlhší, ako je prirodzené, sa zadíval na Miju. „Celá matka,“ usmial sa a červené líčka sa mu zapálili ako dve jabĺčka.

„Myslím, že môžeme začať, Kalim,“ chladne odvetil Metoj namiesto akejkoľvek odpovede.

Bolo zaujímavé sledovať tých dvoch mužov. Metoj bol urastený, rozhodný a na prvý pohľad tvrdý muž, Kalim bol v porovnaní s ním stelesnenie ľudskosti. Usmiaty muž s guľatými líčkami a dobrosrdečnými očami mal všetko to, čo podľa Mije Metojovi chýbalo. V tej chvíli si želala, aby bol jej starým otcom Kalim.

Od brány sa cesta rozdvojovala – jedna viedla dovnútra amfiteátra a druhá za jeho kamenné múry. Mierili priamo na pódium amfiteátra, pred ktorým sa zhromaždil dav hlučných dedinčanov, členov Hornej Vsi aj Ľubietovej.

Keď do Sály vstúpila Mija a ostatní ju zaregistrovali, všetky rozhovory stíchli. Ozýval sa len vzrušený, tichý šum. Ešte nikdy na ňu nehľadelo toľko ľudí.

„Volám sa Kalim, som starešina Hornej Vsi,“ predstavil sa Miji ten bucľatý muž, kým kráčali ďalej. Bola si istá, že tým chcel odpútať jej pozornosť, lebo všetky oči v Sále sa upierali len a len na ňu.

„Som... Mija,“ odvetila. V hrdle jej rástla hrča. Dovtedy ani nepremýšľala, čo všetko ju čaká na zasadnutí Rady, a ani jej len na um neprišlo, že tam bude toľko ľudí.

Ocitli sa v kruhovom amfiteátri vytesanom do skaly. Nebol dosť veľký, ľudia sa museli natlačiť aj tesne pred trocha vyvýšené pódium, kde stál dlhý stôl s vysokými stolicami. Oproti nemu boli do kameňa vytesané stolce pre najváženejších členov klanu.

Amfiteáter obklopovali kamenné múry, za ktorými rástli mohutné smreky. Mija si všimla, že aj za nimi sa týčia vysoké kamenné steny. Isto skrývali ďalšie tajomstvá. Nad hlavami sa im rozprestieralo nebo plné trblietavých hviezd. Ich svetlo spolu so žiarou Mesiaca stačilo na osvietenie celého amfiteátra. Mija si myslela, že čarodejníci zosilnili jas hviezd čarami.

Pod nohami jej líhala žiarivo zelená tráva, ktorá sa postavila, hneď ako z nej Mija zodvihla nohu. Nebolo tam teda ani kúska udupaného trávnika.

„Vyzerá to tu zvláštne, pravda?“ pokúsil sa nadviazať rozhovor Kalim.

Mija len mlčky prikývla.

Všetci vedeli, kto je, lebo zo všeobecného šumu vyrozumela slová ako: „Melina... Marioto... Podobá sa...“

Odvážila sa kútikom oka pozrieť na zhromaždených, stojacich po jej pravici. Každý z prítomných mal oblečenú tmavú rovnošatu svojho klanu. Ona jediná mala na sebe džínsy a tričko na ramienka, takže aj keby nepochopili, kto je, upútala by ich pozornosť.

Ľubietovčania, rovnako ako Metoj, mali na hrudi zobrazeného orla útočiaceho na korisť kdesi hlboko v lese. Mija sledovala, ako krídla orla klesajú a stúpajú a ich farba sa mení, akoby na ne svietilo slnko. Orlie pazúry pôsobili ako naozajstné. Rovnošata, ktorú mal oblečenú Kalim, pôsobila oveľa prívetivejšie. Bola na nej zobrazená sova letiaca ponad vysoké stromy. Po čase si sadla na jeden zo stromov a pokojne sledovala dianie okolo seba.

Zastali a Metoj ukázal na jediné prázdne miesto v prednom rade, určenom pre členov klanového Úradu. „Sadni si tam, a keď ťa zavolám, bez reptania prídeš a urobíš to, na čom sme sa dohodli!“ prikázal jej.

Mija zostala zhrozene stáť. Metoj si jej zaváhanie nevšimol a spolu s Kalimom vykročil vpred. Nevedela, čo má urobiť. Zrak sa jej zasekol na mieste, kam Metoj ukázal. Naozaj si má sadnúť vedľa toho hrozného čiernovlasého chlapca a jeho kamaráta? Okrem Miseaga a Petrama tam sedel ešte ďalší chlapec s dievčaťom s hnedými kučeravými vlasmi a bucľatou tvárou. Mija si bola istá, že tí dvaja sú súrodenci, a z výrazov v ich tvárach pochopila, že jej prítomnosť ich vôbec neteší.

Každý v Sále ju prebodával skúmavým pohľadom. Nebolo v ňom ani trocha priateľskosti.

„Mija!“ začula Metojov varovný hlas.

Váhavo prikývla.

Celá Sála ju sledovala. Čakali, čo urobí, a ona len stála ako prikovaná a hľadela pred seba. Na okamih privrela oči, zhlboka sa nadýchla a potom vykročila priamo k Miseagovi.

S rozpakmi si sadla a nepovedala ani slovo.

„Ahoj,“ začula jemný hlások vedľa seba. Kučeravé dievča sa k nej naklonilo a s obavami, no predsa s úsmevom sa jej prihovorilo: „Volám sa Danka Okruhlicová.“

Mija neodpovedala.

„A toto je Bart, brat... teda môj brat, dvojča,“ ukázala na chlapca, ktorý sa takisto pokúsil o úsmev.

Pete sa k nej naklonil tiež. „A ja som Petram Rabel, ale pokojne ma volaj Pete, neznie to tak snobsky,“ uškrnul sa s úsmevom.

Miseag považoval za zaujímavejšie sledovať starešinov, ktorí chystali čosi pri stole. Do rozhovoru sa nezapojil.

„Som Mija,“ povedala tak ticho, ako sa len dalo. „Ehm... čo noha?“ opýtala sa Peteho.

Potľapkal sa po kolene: „Je to lepšie... vďaka.“

Zrazu ani jeden z nich nevedel, čo povedať. Mija sa nepokojne pohmýrila.

„A...“ nervózne začala Danka. „No a toto je Miseag, tvoj synovec... Teda asi tak z desiateho kolena... ale synovec.“

„Prosím?“ prekvapene zvolala Mija.

Miseag sa k nej otočil. „Si moja teta, blondínka,“ vysvetlil jej znudene. Mija neznášala ten pohľad. A ani oslovenie blondínka – mala predsa mierne plavé vlasy, nie blond! „Už chápeš, prečo nemám dôvod báť sa ťa?“ opýtal sa jej Miseag. „Som Mariotov dedič rovnako ako ty!“

Miji sa rozšírili oči od úžasu. Pozrela sa na Metoja, ktorý práve o čomsi horlivo diskutoval s Kalimom. Spomenula si na jeho slová: „V Hornej Vsi býva jeden chlapec v tvojom veku, ktorý rovnako ako Marioto nosí meno Mursa. Ľudia ho prezývajú Mariotov dedič, a hoci neoplýva výnimočnou mocou – skôr naopak –, boja sa ho.“

„A viem presne, čo ťa tu čaká,“ dodal Miseag. „Ja tak žijem po celý život...“

Zarmútene si vzdychla: „Tak to mám teda podarenú rodinku...“

Nepriateľské iskry v Miseagových očiach si v tej chvíli nevšimla.

„Vážení prítomní,“ začal Metoj hromovým hlasom, niekoľkokrát silnejším ako zvyčajne.

Šum ustal, každý teraz hľadel na starešinov, usadených na vyvýšených stolcoch.

„Zatvárame pole,“ oznámil a kývol hlavou na ryšavca stojaceho pred bránou. Ten namieril akúsi palicu na voľný priestor medzi kamennými stenami amfiteátra a zakričal niečo, čo sa k Mijiným ušiam nedostalo, lebo dedinčania sa začali prekvapene rozprávať a nepokojne hmýriť.

Z palice vyletelo žlté svetlo a ožiarilo celú bránu. Keď zmizlo, odkrylo tmavozelenú stenu.

Bolo zamknuté.

8
Prísahy

„Čo je na tom zábavné?“

Metoj pokračoval zvýšeným hlasom: „Všetkých vás tu vítam. Som rád, že sme sa tu zišli v takom hojnom počte. Povedal by som, že za čias môjho starešinovania som na zasadnutie Rady nikdy neprilákal toľko Ľubietovčanov. No ako ste si určite všimli, sú tu aj obyvatelia Hornej Vsi. Iste sa pýtate, ako je možné, že sa tu dnes stretli oba klany. Verím, že to nie je jediná otázka, ktorú si kladiete, a spolu s Kalimom vás môžem ubezpečiť, že počas zasadnutia Rady sa objavia ďalšie. Na všetky sa vám pokúsime dnes odpovedať, no najskôr nás čaká niekoľko povinností.“

Počkal, kým sa ľudia utíšia, a potom nechal hovoriť Kalima: „Podľa vašej účasti usudzujem, že ste si už aj sami domysleli, že na dnešnom zasadnutí Rady budeme rokovať o veľmi citlivých témach. Nemôžeme teda dopustiť, aby sa o nich dozvedel niekto nepovolaný.“

„Tým myslí Mariota!“ veľavýznamne zašepkala Danka.

„Preto vás žiadame, aby ste sa, skôr ako odídete z dnešného zasadnutia Rady, zaviazali Lamottovej prísahou štvrtého stupňa, že nikomu neprezradíte, a to nijakým spôsobom, fakty o Mariotovej dcére ani o Anninej veštbe, o ktorej budeme hovoriť neskôr.“

V miestnosti to len tak zašumelo.

„Štvrtého stupňa?“ neveriacky zopakoval Pete.

Mija sa nepokojne pomrvila: „Čo je to, tá Lamtovej prísaha štvrtého stupňa?“

„Lamottovej prísaha štvrtého stupňa,“ opravil ju Bart a dôležito sa vystrel na stoličke: „Je to prísaha, po ktorej porušení tvoj amulet stratí čarovnú silu. Sčernie, akoby si zomrela, a ty už nikdy nebudeš čarovať.“

„Existuje už len jedna závažnejšia prísaha – piateho stupňa. Ak porušíš tú, zomrieš,“ doplnil ho Petram. „No pred niekoľkými rokmi ju zakázali.“

„V roku 1949,“ spresnil Bart.

„Ako na to prídu?“ spýtala sa Mija, mysliac pri tom na svojho oca. Znamená to, že sa mu nebude môcť zdôveriť s tým, čo sa na zasadnutí Rady udialo?

„Toto je najdokonalejšia sústava prísah, akú kedy niekto vytvoril. Nik nebude zisťovať, či si ju porušila, stačí, že to budeš vedieť ty, že si toho budeš vedomá. Tvoj amulet automaticky stratí moc, tvoje vedomie ho zničí,“ ozrejmil jej Bart.

Miji napadlo, že strata čarovnej moci by ju vlastne vôbec nemrzela a hádam by aj vyriešila všetky jej problémy. Možno keby sa Marioto dozvedel, že nemá moc, stratil by o ňu záujem, už by jej nehrozilo nijaké nebezpečenstvo a vrátila by sa domov k ocovi...

Zo snívania ju vytrhol Metojov hlas: „Zachovajte pokoj. Čím viac budete vyrušovať, tým neskôr pôjdete domov.“

Šum pomaly ustával.

„Sme tu ako vo väzení,“ zašepkal Miseag. „Nedal nikomu na výber. Oznámil to, až keď zatvoril pole. Všetci budú musieť prisahať, či chcú, alebo nie.“

„Áno, najmä keď vidí, že sú tu takmer celé dva klany,“ pritakal Petram. „O Mijinom príchode by vedeli aj bez zasadnutia Rady a možno by to vyzradili. Teraz už nebudú môcť.“

„Takže to bol vlastne podvod,“ skonštatovala Danka. Dedinčania sa už viac-menej utíšili a starešinovia mohli pokračovať. „Prvým bodom dnešného zasadnutia Rady je obrad mojej vnučky,“ ujal sa slova Metoj. „Zdedila krv oboch klanov, preto nebolo ľahké rozhodnúť, do ktorého klanu sa začlení.“

„No samozrejme,“ sarkasticky zamrmlala Mija.

„Ak by sme mali situáciu riešiť precedentne, obrátime sa na Najvyšších a Hlavu Spoločenstva. No iste uznáte, že v tomto prípade to nebolo potrebné. Po porade s Kalimom som sa rozhodol začleniť ju do Ľubietovej. Ak však má niekto námietky, budeme musieť naše rozhodnutie prehodnotiť. Chce teda niekto z vás protestovať proti môjmu rozhodnutiu?“ opýtal sa takým prísnym tónom, že len veľký trúfalec by našiel odvahu ozvať sa. Šum celkom ustal, nik ani nemukol.

„Ak by sa niekto ozval, Metoj ho asi roztrhá,“ zašepkala Mija.

„V tom prípade,“ pokračoval starešina po chvíli čakania, „obrad sa môže začať. Mija, poď sem.“

Jeho vnučka sťažka preglgla. Netušila, že ten obrad sa bude týkať výlučne jej! Stisla prsty a vykročila k Metojovi, priamo pred zraky všetkých prítomných. Srdce jej bilo ako splašené.

„Toto je moja vnučka,“ predstavil ju Metoj. Pri jeho mohutnom hlase sa strhla. „Volajte ju Mija Ľubietová-Mursová.“

„Vilhanová,“ zašepkala takmer nepočuteľne.

„Postav sa do kruhu,“ prikázal jej a ukázal na zlatistý kruh trávy pred sebou.

Mija sa doň neisto postavila a zmätene sa pozrela na Miseaga a jeho priateľov. Keď oboma nohami vkročila do kruhu, z pozlátenej trávy začalo stúpať žltkasté svetlo. Spolu so svetlom sa zdvihol aj ľahký vánok. Zostala stáť ako prikovaná. Zlaté svetlo ju začalo obaľovať, zastierať jej pohľad do diaľky. Tušila, že to tak má byť, ale pocit, že sa nachádza v akomsi zlatom valci, jej nepripadal zvlášť upokojujúci.

Nechcela, aby Miseag a ostatní videli jej zmätený pohľad, tak sa radšej otočila k Metojovi a čakala, čo sa bude diať. Všetko naokolo videla ako spod zlatých okuliarov. Vietor jej strapatil vlasy a dotýkal sa studenej pokožky tak nepríjemne, akoby sa jej had obtáčal okolo rúk. Telom jej prešiel mráz.

Metoj vzal do rúk veľký drevený kalich s vyrezávanými ornamentmi. Zdvihol ho nad hlavu, čosi zamrmlal a potom ho postavil späť na stôl.

„Prisaháš, že budeš využívať svoju čarovnú moc, len keď ju budeš potrebovať, a nikdy nie z márnivosti?“ pýtal sa hromovým hlasom.

„Áno,“ odvetila takmer nepočuteľne.

Metoj stisol zuby. Vtom si spomenula, že mala povedať „prisahám“, ako jej kázal cestou na zasadnutie Rady.

Starešina vzal akúsi starú drevenú fľaštičku a nalial jej obsah do kalicha. Vzápätí z neho začal stúpať červený dym.

„Prisaháš, že nepoužiješ čarovnú moc proti inej osobe inak než v sebaobrane?“ pýtal sa ďalej a svoje prísne oči zabodol do Mijiných.

„Áno,“ odvetila ticho. Rozmýšľala, čo by asi Metoj urobil, keby odpovedala jasne, ale na to, aby to vyskúšala, jej chýbala odvaha.

Metoj nalial do kalicha obsah ďalšej fľaštičky, dym sa zmenil na zelený.

„Prisaháš, že budeš ctiť pravidlá Dohody, Najvyšších, Hlavu Spoločenstva a svojho starešinu?“

Po Mijinom „Áno!“ pribudol do kalicha modrý dym z ďalšej fľaštičky.

„A prisaháš, že neprezradíš nikomu z obyčajných tajomstvá čarodejného sveta?“

„Áno,“ odvetila bez rozmýšľania.

„Podaj mi ruku,“ prikázal jej a vzal zo stola nôž.

Mija si nebola istá, či dobre počula.

„Ruku,“ zasyčal na ňu už tichým hlasom.

Váhavo natiahla ruku cez zlatisté svetlo. Keď jej Metoj zarezal do prostredníka, prestrašene sa mykla. Bolesť však netrvala dlho. Starešina čosi zašepkal a žltý tieň jej ranku okamžite zacelil.

Potom Metoj ponoril nôž do kalicha a zamiešal ním tekutinu.

„Vypi to,“ prikázal a podal jej kalich.

Miji prišlo zle.

„Stačí len trocha,“ ozval sa pri nej tichým hlasom Kalim a povzbudivo sa usmial. „Prešli tým všetci.“

Mija váhavo uchopila kalich a pozrela sa na Metoja, naivne dúfajúc, že si to rozmyslel. Jeho tvár však pôsobila rozhodne a tvrdo ako vždy. Bezmocne si vzdychla, predstavila si, že v kalichu je obyčajná kofola, a odpila si jeden dúšok. Bola to mazľavá tekutina s drobnými hrudkami, o ktorých pôvode radšej nechcela nič vedieť. Na jazyku jej zanechala nepríjemnú kyslastú chuť.

„Fuj!“ striasla sa a vrátila kalich Metojovi.

„Odteraz je Mija členkou Ľubietovej,“ slávnostne vyhlásil Metoj. Dedinčania zareagovali iba tichým nepokojným šumom.

Zlatisté svetlo, ktoré ju obklopovalo, zmizlo a Metoj jej posunkom ruky naznačil, že si môže sadnúť späť na svoje miesto.

„Tak to bol iný humus,“ neodpustila si, keď si sadala vedľa Miseaga a ostatných.

Danka sa zachichotala a povedala: „Bart sa z toho povracal, keď sme mali obrad.“

„Čo je na tom zábavné?“ zahundral jej brat, červený ako paprika.

„A tieto prísahy boli koľkého stupňa?“ zaujímala sa Mija, aby zmenila tému, ktorá nebola jej ani Bartovi veľmi po chuti.

„Toto neboli Lamottovej prísahy,“ odvetil Bart celý šťastný, že opäť môže zamudrovať. „Ak by si aj niečo z tohto porušila, museli by to zistiť a prešetriť na súde. Takže môžeš zostať pokojná.“

„Teraz, keď sú tu všetci členovia klanov, môžeme vás oboznámiť s rozhodnutiami, ktoré prijal Henrich Arabes a Najvyšší,“ oznámil Kalim.

Šum však stále neustával.

„Henrich Arabes?“ nechápavo zopakovala Mija.

„Hlava Spoločenstva, Morenino oko! Ani toto si nevedela?“ neveriacky sa opýtal Pete.

Mija sa nepokojne pomrvila. Cítila sa nepríjemne. Nemala rada pocit, že vie menej ako ostatní... „Dodnes som nevedela ani to, že existujú čarodejníci, ako som mohla vedieť o nejakej Hlave Spoločenstva? Neviem ani čarovať! Metoj ma práve vytrhol z môjho domova, kde som žila celkom pokojným životom, a hodil ma sem. Do sveta, o ktorom nič neviem a v ktorom nikoho nepoznám!“

Miseag nadvihol obočie, no Petram aj dvojičky na ňu vypleštili oči. „Ty si nič nevedela? Ty nevieš čarovať?“ ohromene zopakovala Danka.

„Ako to?“ pýtal sa Bart rovnako prekvapený ako jeho sestra.

„Absolútne nič?“ neveriacky sa uisťoval Petram.

Neodpovedala, lebo Metoj si vynútil ich pozornosť hromovým: „Utíšte sa, prosím!“

9
Mursovi potomkovia

„Hneď po zasadnutí Rady balím kufre a vydávam sa na cestu za Mariotom!“

„Naposledy vás upozorňujem,“ hovoril Metoj, ktorý už očividne strácal trpezlivosť. „Buďte ticho a neprerušujte nás!“ jeho hlas tak zosilnel, až Miji zahučalo v ušiach.

„Ten je teda ostrý,“ zašepkala Danka.

„Pozri, ako ho všetci poslúchajú!“ dodal Bart.

Mija sa rozhliadla. Naozaj, všetci boli ticho, občas si vymenili previnilé pohľady, ale nik sa už neodvážil otvoriť ústa. Nesporne mal veľkú autoritu. „A ja s ním musím žiť...“

„Je to starešina, určite ti s ním bude dobre,“ utešovala ju Danka.

Brat ju štuchol do rebier: „Buď ticho a aj ty ho poslúchaj!“

„Dnes vás je omnoho viac ako kedykoľvek predtým,“ mierne dodal Kalim, „preto sa ťažšie zachováva poriadok, ale prosíme vás, spolupracujte.“ Uistil sa, že ho už nik nepreruší, a potom začal: „Už mnoho rokov nad nami visí Mariotov tieň a my všetci sme si na túto myšlienku časom zvykli. Pravdaže, to neznamená, že sme zabudli alebo že sme ho začali podceňovať. Naučili sme sa žiť s pocitom, že každú chvíľu môže vypuknúť vojna. Udalosti posledných dní nás prinútili opäť si pripomenúť, aké zlo nad nami visí, akú hrôzu nám môže priniesť budúcnosť.“ Odmlčal sa, oči mu zvážneli a Mija na jeho tvári teraz videla vrásky všetkých starostí, ktorými v živote prešiel. Už to nebol ten dobrosrdečný starček, ale múdry muž vytrápený dlhými rokmi. „Smrť Melánie Ľubietovej sa dotkla asi každého z nás.“ Hlas mu potemnel: „Veľmi dobre sme ju aj jej príbeh poznali, no nik z nás netušil, že pred nami niečo tají. To najväčšie tajomstvo, svoju dcéru, si nechávala dlho pre seba. Mnohí ju možno odsudzujú, no ja sa pýtam: Dokázali by ste obetovať sa pre svoje dieťa tak ako ona? Dokázali by ste...“

„Nik nemá právo odsudzovať ju,“ rázne ho prerušil Metoj. „To, o čom sa budeme rozprávať, už súvisí s niečím iným.“

Odovzdal slovo Kalimovi. Ten takmer nebadateľne prikývol a pokračoval: „Melina smrť aj mňa prinútila uvažovať o tom, ako ďalej, čo je v našich silách, aby sme našim deťom pripravili lepšiu budúcnosť. A túto otázku si položila aj Anna, ľubietovská jasnovidka. Iste chápete, že Melániina smrť ju... hm... veľmi ranila.“

V dave to nepokojne zašumelo. Mija s narastajúcou zvedavosťou mlčky čakala, kedy bude starešina pokračovať.

„Ticho!“ zahriakol ich Metoj.

Zhromaždení sa museli upokojiť.

Kalim podišiel o krok vpred a vyžiadal si pozornosť pohľadom plným smútku: „Anna sa rozhodla spojiť s najmocnejšími duchmi tohto sveta, tými, čo žijú mimo času a všetko vidia. Rozhodla sa obetovať kúsok zo seba a dozvedieť sa, čo sa stane v budúcnosti.“

V Sále zavládlo napäté ticho.

Anna musela urobiť niečo veľmi významné, no Mija celkom nechápala, čo to bolo. Veď po svete behá toľko veštkýň! Čo bolo práve na Anne také výnimočné?

Kalim pristúpil k stolu, na ktorom okrem kalicha a obradných predmetov ležala aj vyrezávaná drevená truhlička. Metoj ho sledoval s prižmúrenými očami ako lev, ktorý sleduje, či všetko naokolo podlieha jeho vôli.

Kalim položil ruku na veko truhličky a pohľadom prešiel po celej Sále. Také ticho tam ešte nebolo. „Vypočujte si slová duchov, ktoré nám Anna sprostredkovala.“

Odklopil veko truhličky. Vzápätí z neho vyletela ohnivá žiara a pohltila jeho tvár.

Žiara stúpala do výšky, kým nezahalila celé okolie stola do červeného svetla. Mija si až vtedy uvedomila, že v jej strede sa črtá veľmi nejasná silueta hlavy. Nedokázala však rozoznať, či ide o tvár ženy, alebo muža. Vtom sa ústa siluety otvorili a vydali akýsi škrekľavý zvuk trhajúci uši.

Vzápätí silueta prehovorila hrubým hlasom, ktorý akoby vychádzal odkiaľsi z hlbín a k ušiam doliehal v hromovej ozvene:

„Príslušníka rodu starého,

pravého potomka Mursovho

čaká rozhodovanie kruté,

je v ňom však čosi vážne skryté.

Jedna cesta vedie ku skaze,

tá druhá zas vojnu vymaže.

Ťažký boj ho čaká na konci,

čo obeta možno zakončí.

Potomok Serváca Mursu...“

Ohnivá žiara sa pomaly začala vytrácať, stúpať do výšky a rozptyľovať sa ako čiastočky obyčajnej pary. O chvíľu po nej nezostalo ani stopy, ale v Sále akoby vybuchla bomba. Dedinčania sa začali vzrušene rozprávať a prekrikovať.

„Nechápem, to predsa...“

„Mursov potomok? Ale veď...“

„Ktorý z nich?“

Mija nestíhala vnímať tú vravu. Zmätene sa pozrela na Miseaga a ostatných. Sedeli ako prikovaní.

„Mursa... tak sa volá Marioto?“ opýtala sa.

Petram prikývol: „Marioto, Miseag a ty.“

„Znamená to,“ začal Kalim a počkal, kým sa ostatní aspoň trocha utíšia. „Znamená to, že jeden z Mariotových dedičov bude môcť čoskoro ukončiť vojnu.“

„No to je teda pekná hlúposť!“ zasmiala sa Mija. Akoby už len ona mohla ukončiť vojnu? Alebo Miseag. Veď nemajú ani pätnásť rokov!

Danka sa na ňu pobúrene pozrela. „Neblázni! Veď to je veštba priamo od najmocnejších duchov! Také veštby sa nemýlia!“

„Má pravdu,“ pritakal Miseag chrapľavým hlasom. Uprene hľadel na truhličku, z ktorej zaznela veštba. Mija si všimla, že sa mu záhadne lesknú oči, ale nedokázala rozoznať, na čo myslí.

Založila si ruky na prsiach a sledovala starešinov. Obaja si sadli na drevené stolce a čakali, kedy sa dav upokojí. Metojovi z tváre neschádzal zamračený pohľad.

„Smiešne,“ zamrmlala. „Tá vaša veštkyňa si to mohla pokojne vymyslieť. Veď koľko veštkýň na svete sa živí tým, že klamú! Alebo si z nej tí duchovia, či čo to bolo, vystrelili. Hocičo je pravdepodobnejšie ako to, že štrnásťročné dieťa ukončí vojnu.“

„Sklamem ťa, ale títo duchovia určite nemajú zmysel pre humor, z Anny si nevystrelili,“ posmešne ju ubezpečoval Miseag. „Anna je jasnovidka uznávaná aj medzi Najvyššími v Polise. Bolo by pod jej úroveň vymýšľať si. Nemá na to najmenší dôvod.“

Mija nadvihla obočie. „Takže ty tomu veríš? Myslíš si, že by si to dokázal?“

„Pravdaže,“ vyhlásil sebavedomo. „Hneď po zasadnutí Rady balím kufre a vydávam sa na cestu za Mariotom!“

„To nemyslíš vážne, však?“ ubezpečovala sa.

Miseag netrpezlivo pokrútil hlavou: „Nie som hlupák, nikam sa nechystám, naivka.“ Pomrvil sa na stoličke a pohľad mu opäť zaletel k truhličke. „Nehovorím, že som schopný ukončiť vojnu, no o tej veštbe nepochybujem!“

„A vy?“ zvedavo sa opýtala Mija dvojičiek a Petrama.

Petram sa rozhliadol okolo: „Vieš, Mija, vlastne tu nenájdeš nikoho, kto by tej veštbe neveril. Teda, okrem teba. My čarodejníci o veštbách nepochybujeme, poznáme ich moc...“

Mija napokon usúdila, že nemá rada poéziu ani veštby.

„Ak ste sa už upokojili, budeme pokračovať!“ vyhlásil Metoj. Sedel na stolci a nespokojne čakal, kedy mu všetci venujú svoju pozornosť. Prstami klopkal po stole.

Dav však vôbec nepôsobil pokojne. Ešte vždy medzi sebou vzrušene diskutovali a dokonca ani Metojov namrzený pohľad ich nedokázal skrotiť.

„A kto nám zaručí, že to nie je výmysel?“ nadhodil muž s ploskou tvárou, výnimočne vysokým čelom a hustým obočím, čo sedel medzi najdôležitejšími z klanu. Mija si pomyslela, že vyzerá ako chlpatý Frankenstein. „Marioto je neporaziteľný!“ dodal a ostatní prísediaci začali neisto prikyvovať.

„Vidíte, predsa len niekto pochybuje,“ veľavýznamne zašepkala Mija, hoci sama nevedela, prečo by z toho mala mať radosť.

„Chcete spochybniť veštbu alebo našu dôveryhodnosť?“ zareval na toho opovážlivca Metoj a tak rázne vstal, že jeho stolec sa takmer preklopil.

Muž okamžite stíchol. Aj hluk v miestnosti sa pomaly začal utišovať.

Starešina však neskončil: „Už sa niekedy stalo, že by sa veštba nevyplnila? Alebo chcete vari povedať, že sme si ju vymysleli?“ Mija mala pocit, že keby bol Metoj menej vitálny, určite by dostal infarkt. Mužovu poznámku zjavne zobral ako osobnú urážku.

Odpoveďou mu bolo nespokojné mrmlanie.

„Jemu sa radšej so svojím názorom na veštbu nezdôveruj,“ poradil jej Petram. Dvojičky na Metojovu ohromnú a nazlostenú postavu hľadeli ako na výjav zo starých bájí.

Frankenstein sa však nedal tak ľahko odradiť. „Možno ste si veštbu len zle vyložili alebo v nej niečo chýba...“ Jeho hlas však už znel o niečo pokornejšie.

Ostatní sa utíšili a zvedavo sledovali slovnú prestrelku medzi ním a starešinom.

Metojovi sa zablýskalo v očiach. Skôr ako stihol niečo povedať – a Mija si bola celkom istá, že by to nebolo nič príjemné –, Kalim sa postavil a zmierlivo sa usmial na ňu a jej spolusediacich.

„Veštbu a jej výklad prijali aj Najvyšší s Arabesom. Myslím, že to stačí,“ vyhlásil, obišiel stôl a čakal, kým to isté urobí Metoj.

Ten k nemu rázne pristúpil. Pôsobil priam neskutočne silne a nekompromisne. V Sále opäť zavládlo ticho. Metojova postava vzbudzovala rešpekt a Arabesovo meno vyvolalo sústredené očakávanie.

Metoj sa rozhliadol po napätom dave: „Na svete sú len traja právoplatní Mursovi potomkovia: jeden z nich je Marioto a ďalší dvaja sú Mariotovi dediči. Mariota teda môže zničiť len jeho vlastná krv. To hovorí veštba a na tom sa zhodli aj všetci odborníci z Oddelenia na výklad veštieb a z Úradu na vyšetrenie jasnovideckých schopností. Najvyšší a Arabes,“ to meno Metoj vyslovil so zjavnou nechuťou, „sa v súvislosti s tým rozhodli prijať špeciálne opatrenia pre naše klany.“ Prísne sa pozrel do Frankensteinových očí: „Sú to nariadenia z najvyšších miest, preto nestrpím nijaké ďalšie námietky. Oznamujeme vám to ako fakt.“

„Keď sa to volá Rada, nemali by sa tu ľudia radiť?“ nenápadne sa opýtala Mija.

„Asi svojho starého otca nepoznáš,“ uškrnul sa Miseag.

Danka prikývla: „S Kalimom prebiehajú zasadnutia Rady inak, ale Metoj je svojský starešina.“

„Naše klany sa oddnes spoja,“ pokračoval Kalim zosilneným hlasom. „Oba budú pôsobiť ako dva nezávislé klany, no naše hranice sa otvoria a vy sa budete môcť celkom slobodne pohybovať po území oboch klanov. Všetky vnútorné záležitosti budeme prerokúvať spolu a spolu budeme rozhodovať aj o našej budúcnosti. Veríme, že tak sa staneme silnejšími a dokážeme odolávať nebezpečenstvám, ktoré nám môže priniesť budúcnosť. Vyučovanie našich detí sa tiež spojí. Všetci študenti už od zajtrajšieho dňa začnú chodiť na vyučovanie o piatej. Niektorí vyučujúci zotrvajú na svojich postoch, niektorí nie. O tom sa včas dozvedia.“

Ozval sa nespokojný šum. Taká radikálna zmena sa zhromaždeným nepozdávala.

„A nie je spojenie klanov proti tej nedotknuteľnej Dohode?“ nechápavo sa opýtala Mija.

„Podľa jedného z jej pravidiel Najvyšší spolu s Hlavou Spoločenstva majú vo výnimočných prípadoch, v čase núdze, a keď si to situácia vyžaduje, právo obísť Dohodu,“ vysvetlil jej Bart.

„To neznie zle,“ usmieval sa Petram. „Spoznáme kopu nových ľudí...“

Danka prevrátila oči stĺpkom: „Tebe aj tak ide len o nové dievčatá.“

Pete so šibalským úsmevom prikývol: „V podstate áno, ale viete, čo to ešte znamená? Budeme sa stretávať s Mijou... to nám naznačoval Kalim!“

Miji neušlo, že sa tvária zmätene. Nevedeli, čo si o tom majú myslieť, či sa majú báť, alebo tešiť. Cítila sa nepríjemne.

„Deti budú mať sprísnený študijný plán,“ pokračoval Metoj, ignorujúc šum, „no viac sa dozvedia zajtra pred vyučovaním od hlavného profesora. A čo sa týka dedičov,“ v tej chvíli sa začal dav upokojovať, „obaja budú mať špeciálny rozvrh. Moja vnučka dodnes nečarovala a Miseag Mursa ho bude tiež potrebovať, keďže je známe, že je takmer...“

„... čarodejnícky nehodník,“ otráveným hlasom dokončil súčasne s Metojom Miseag.

„Čo to znamená?“ zvedavo sa opýtala Mija.

„O to sa nemusíš zaujímať,“ odsekol Miseag.

Mija sa musela usmiať. Že by ten, kto sa tvári, akoby zhltol všetku múdrosť sveta, bol takmer nehodník? Znamená to, že mu nejde čarovanie?

„A vašou úlohou bude rešpektovať ich a pomáhať im, ako sa len bude dať. Tí, ktorých ste sa najviac báli, stávajú sa oddnes vašou nádejou. Je načase, aby ste si ich začali vážiť a uctievať. Prekonajte svoju nevraživosť, lebo v opačnom prípade budem musieť zasiahnuť.“

Mija si bola istá, že nik z prítomných by si neprial, aby Metoj proti nemu zasiahol, nech to už znamenalo čokoľvek.

„To je všetko, čo sme vám chceli oznámiť,“ uzavrel starešina.

„Teraz radi odpovieme na vaše otázky,“ dodal Kalim s úsmevom.

Chvíľu bolo ticho. Nik sa neozýval a Metojovi sa na tvári usádzal spokojný výraz.

„A čo výročie?“ ozvalo sa z davu, no nedalo sa zistiť, komu hlas patril.

Tá otázka mala na starešinu Ľubietovej zázračný účinok. Po úľave nezostalo v jeho tvári ani stopy. Pohľad mu potemnel. Stisol zuby: „Výročie založenia Ľubietovej sa oslavovať bude,“ odpovedal bez nadšenia, „hoci ma prekvapuje a poburuje, že v takejto situácii myslíte na zábavu a oslavy! Vzhľadom na našu situáciu je to absolútne povrchné.“

Mija kútikom oka videla, že dedinčania sa snažia tváriť previnilo. Neúspešne.

„To bude super, keďže klany sa spojili, budeme tam aj my,“ celkom otvorene sa tešil Petram. Dvojičky sa naňho karhavo pozreli.

Po chvíli čakania, či sa zo všeobecného chaosu nevynorí ďalší zvedavý a povrchný dedinčan, Metoj vyhlásil: „Môžeme otvoriť bránu. Prechodom cez stenu sa zaväzujete Lamottovej prísahou štvrtého stupňa, nezabudnite!“

Nato ryšavec otvoril bránu a dedinčania sa začali hrnúť zo Sály, aby mohli doma pokojne prediskutovať všetky udalosti večera.

Mija a jej štyria spolusediaci zostali na svojich miestach. Čakali, kým sa dav aspoň trocha preriedi. Zrazu ani jeden z nich nevedel, čo povedať.

Metoj a Kalim sa zatiaľ ticho rozprávali.

„Parom to vzal!“ zakričal akýsi hrubý ženský hlas. Mija až nadskočila od ľaku. „Všade vás hľadám a vy si tu pokojne sedíte!“

Otočila sa a zbadala, že k nim pochoduje nízka tučná žena s tmavohnedými vlasmi, takými istými, ako mali Bart a Danka. Žena bola v tvári celá červená a tenké pery stískala tak silno, akoby si ich chcela rozhrýzť.

„Dobrý deň, pani Okruhlicová,“ zdvorilo ju pozdravil Petram a okamžite sa s Miseagom postavil na odchod.

Danka a Bart vstali tiež. „Starešina nám povedal, aby sme si sadli sem, mami,“ vysvetľovala Danka.

„Viem, viem,“ zahundrala jej matka bez štipky nadšenia. Dcére rázne podala sveter a synovi nastavila vetrovku tak, aby si ju bez reptania obliekol, čo Bart aj poslušne urobil. „Musím sa o tom porozprávať s vaším otcom. Predsa nie je možné, aby vás ešte aj samotný starešina nútil byť v takejto...“ pani Okruhlicová si nepríjemným pohľadom premerala najprv Miseaga a Peteho, až nakoniec jej drobné nahnevané oči spočinuli na Miji, „... spoločnosti.“ Viac opovrhnutia do toho slova ani nemohla vložiť. Mija sa vzdorovito postavila.

„Mama!“ vyhŕkla Danka. Bart sklopil zrak.

Pani Okruhlicová sa ešte raz pohŕdavo pozrela na oboch Mariotových dedičov a potom vyhlásila: „Poďme, poďme. Dlhšie tu už nemusíte zostávať! Domov!“

Danka sa na svojich priateľov a Miju ospravedlňujúco pozrela a spolu s bratom nasledovala matku von zo Sály.

„Mali sme zmiznúť už dávno,“ zahundral Petram, hľadiac na ich vzďaľujúce sa postavy.

„Hm... milá pani,“ skonštatovala Mija.

Pete sa na ňu pobavene usmial: „Nuž, má taký pocit, že nie sme pre jej detičky tá najlepšia spoločnosť. Jej manžel je fajn, ten Danku aj Barta podporuje... No ona... Je to taká malá guľatá beštia! Prepáč za výraz.“

Mija sa uškrnula.

„Za všetko zlé na svete môže Marioto,“ dodal Miseag, „aj keď sa im doma pokazí záchod. To je všeobecná logika každého z nich.“ Pohľadom ukázal na odchádzajúcich dedinčanov.

„Teraz by sa to malo zmeniť, nie? Po tej veštbe a po tom, čo povedal Metoj...“

Miseag vystrúhal grimasu: „To skôr prinútiš upíra prejsť na vegetariánstvo.“

„Mija, mala by si chápať, že strachu sa nik nezbaví na povel,“ ozvalo sa za ňou. Až vtedy si uvedomila, že za nimi stoja obaja starešinovia. „K Miseagovi sa tak dedinčania správajú, lebo sa ho boja, a to sa len ťažko zmení,“ vysvetlil jej Kalim.

„Chcete povedať, že...“ začala Mija.

„... že Mariotovi dediči zostanú Mariotovými dedičmi aj po tejto veštbe,“ dokončil Metoj. „Neodvážia sa vám ublížiť, nebudú vám strpčovať život, ale nečakaj, že sa ťa prestanú báť alebo ťa začnú mať radi.“

„Boli by sme veľmi radi, keby ste tu obaja ešte zostali, kým to tu všetko poupratujeme, dobre?“ povedal dedičom Kalim s tým svojím typickým veselým úsmevom.

„No... tak ja teda pôjdem, tato ma už určite zháňa,“ nadhodil Petram a rozlúčil sa.

Mija aj Miseag sedeli na kamenných sedadlách a čakali, kým starešinovia dokončia svoju prácu. Sála bola už takmer prázdna. Mija si preložila nohu cez nohu a netrpezlivo si klopkala prstami po kolene. Starešinovia sa postavili pred stôl a nadvihli ruky do výšky.

Miseag sa otrávene pozrel na Mijino koleno: „Máš nejaký chorobný tik?“

Hneď prestala klopkať a pevne zovrela päsť: „Si taký nepríjemný ku každému alebo som výnimka?“

„Ku každému,“ odvrkol Miseag a tváril sa pritom nanajvýš ľahostajne.

„A potom sa čuduješ, že Mariotovi dediči majú takú reputáciu,“ poznamenala Mija pobúrená jeho sebavedomím.

„Máš možnosť našu reputáciu napraviť,“ zasmial sa, akoby nebolo ťažšej úlohy.

Mija zovrela päsť ešte tuhšie. Postavila sa a nahnevane sa mu pozrela do očí: „Pokojne sa mi vysmievaj, ale mňa na rozdiel od teba aspoň nenazývajú nehodníčkou!“ Pri poslednom slove Miseag prižmúril oči a postavil sa. Bol o dosť vyšší ako ona. Musela nadvihnúť bradu, aby mu videla do očí. „Ty mudrlantka, ani netušíš, čo hovoríš, že? Nevieš, čo to je takmer čarodejnícky nehodník,“ slovo takmer zdôraznil.

„Viem si to domyslieť!“ vyhlásila neochvejne a spokojne sa usmiala. Bola rada, že aj jej sa podarilo nahnevať ho, tak ako on hneval ju.

Chvíľu na ňu mlčky hľadel. Mija jeho pohľad opätovala. „Keď si taká bystrá, domysli si,“ zašepkal výhražne, „čo všetko sa ti môže stať, keď ma budeš provokovať.“

Usmiala sa: „Mám sa báť Mariota? Fajn, asi áno, napočúvala som sa toho o ňom dosť! Mám sa báť Metoja? Fajn, aj na to je dôvod, stačí sa naňho len pozrieť. Mám sa báť aj teba?“ zasmiala sa a premerala si ho pohľadom podobným pohľadu pani Okruhlicovej. „Čokoľvek by si mi urobil, mal by si z toho viac problémov, ako si myslíš! Chráni ma predsa môj všemohúci starý otec!“ Dvihla bradu ešte vyššie: „Zabudol si, že sa nemusím báť Mariotovho dediča, veď aj ja som Mariotov dedič!“

Potom sa otočila a vychutnávala si svoje víťazstvo. Videla, že starešinovia už odpratali všetko, predmety zo stola, stolce. Len stôl tam ešte zostal. Vybrala sa smerom k nim. S Miseagom nechcela mať nič viac spoločné.

„Tak prečo utekáš, keď si taká odvážna?“ opýtal sa jej posmešne.

Zastala a otočila sa k nemu: „Namojveru, ty si ešte horší ako Metoj! To ťa vážne nik nenaučil slušnému správaniu? Kde bola tvoja mama po celý tvoj život?“

Šklblo mu kútikom oka, akoby ho ktosi udrel.

„Miseaga nevychovávali rodičia,“ začula za sebou Metojov chladný hlas. Mija zostala stáť ako obarená.

Miseag ju prevŕtaval nevraživým pohľadom. Tentoraz mala pocit, že si to zaslúži.

Starešinovia sa postavili medzi nich, akoby nič nepočuli, a Kalim začal: „Pán Arabes vydal ešte jedno nariadenie, o ktorom by však nemalo vedieť priveľa ľudí. Ide o takú... no, ako to povedať? Citlivú záležitosť. Vo vašom prípade urobil veľmi dôležitú výnimku. Dúfa, že to nezneužijete. Viete, je to česť, veľká česť dostať takéto povolenie, aj keď, pravdaže, v prípade pána Arabesa to neberte ako česť, ale ako nariadenie. Tak, tak,“ prikývol. „Nariadenie.“

„A o čo ide?“ opýtala sa Mija, lebo z Kalimových chaotických slov toho veľa nevyrozumela.

„Budete nosiť amulety aj mimo vyučovania,“ priamo im oznámil Metoj. „Od chvíle, keď si ich po obyčajnej škole prídete vyzdvihnúť, až do večera, keď vám ich vezmeme a uložíme do bezpečnostnej skrinky. Počas víkendov ich dostanete už ráno a vrátite až v nedeľu večer. Mija, tvoj amulet budem strážiť ja, Kalim bude mať na starosti Miseagov.“

„Za normálnych okolností by si mala amulet iba počas vyučovania,“ vysvetlil jej Kalim, „takto sa budete môcť učiť dlhšie a aj individuálne.“

Mija sa pozrela na Miseaga. Nevšimol si to – bola si istá, že teraz neustrážil svoje pocity, lebo tvár mu žiarila, akoby vyhral v lotérii. Aj napriek svojmu odporu k nemu musela uznať, že je veľmi pekný. No vtom si uvedomil, že ho pozoruje, a opäť sa tváril ľahostajne.

Metoj sa na nich prísne pozrel: „Spoliehame sa na to, že s amuletmi nepôjdete mimo územia klanov a že si toto výhradné právo budete ceniť. Snažte sa ho využiť najlepšie, ako viete, a priučiť sa trochu mágii. Čokoľvek vás v budúcnosti čaká, čary a zaklínadlá budete potrebovať.“

„Ďakujem,“ povedal Miseag a snažil sa nedať najavo nadšenie. Mija však vedela, že ho to veľmi teší. Jej na tom vôbec nezáležalo.

Potom sa zhodli, že je čas odobrať sa domov. Kalim ešte skontroloval celú Sálu, aby sa ubezpečil, že vnútri nik nezostal. Metoj s Mijou a Miseagom sa vybrali k bráne. Všetci mlčali. Každý sa pohrúžil do svojich myšlienok. Mija si však všimla, že Miseag trocha zaostáva. Obzrela sa a on zastal.

„Ešte sa musím porozprávať so starešinom,“ oznámil im napokon.

Metoj sa otočil a premeral si ho skúmavým pohľadom. Miseag sa vyhýbal priamemu pohľadu do jeho očí, akoby sa bál, že Metoj mu bude čítať myšlienky.

„O čom sa s ním chceš rozprávať?“ zaujímalo Mijinho starého otca, no vzápätí zamračene dodal: „Asi sa ťa to pýtam zbytočne, pravda?“

„Je to môj starešina, jemu to musím povedať, no vám nie,“ vyhlásil Miseag a v jeho hlase nebolo počuť ani štipku pokory. „ Závisí od neho, či vám to prezradí, alebo nie.“

„Dobre, choď za ním,“ prikývol starešina a rozlúčil sa s ním.

Mija ho pozdravila, ale Miseagovi zjavne ani na um neprišlo povedať jej ahoj. Odišiel za starešinom na druhú stranu Sály.

Keď zastali pred bránou, Mija zbadala pred sebou trblietavú priesvitnú stenu ako tenká pavučina, ktorú utkal pavúk z tých najjemnejších nití.

Chcela ísť ďalej, ale Metojova ruka ju zastavila. „Ak by si ňou prešla, aj ty by si bola viazaná Lamottovej prísahou, že nikomu nevyzradíš Anninu veštbu ani to, že existuješ. Problém by nastal aj vtedy, keby si niekomu prezradila svoje meno alebo sa len ukázala na verejnosti, preto budeš od prísahy oslobodená.“

Keď zodvihol ruky do výšky, vyšľahol z nich bledý tieň a vrazil do trblietavej steny. Zostala tam úzka diera, ktorá sa začala pomaly zväčšovať a obkresľovať steny brány. Pohlcovala stenu, až kým z nej nezostali len tenké pásiky po okrajoch brány.

„Prejdi na druhú stranu,“ prikázal Miji, keď diera celkom pohltila stenu.

Poslúchla a on ju nasledoval. Keď vyšli von, do chladnej septembrovej noci, Metoj zastal a bledým tieňom vrátil stenu na svoje miesto. „Miseag aj Kalim budú prísahou zaviazaní,“ vysvetlil jej.

„O čom sa asi rozprávajú?“ uvažovala, keď vykročili na čistinku.

Metoj mlčky hľadel priamo pred seba. Po chvíli ticha vážne odpovedal: „Ak to bude niečo dôležité, raz sa to dozvieš. Prezradí ti to.“

„Mne?“ zasmiala sa. „Rozprávali sme sa dvakrát v živote a vždy sa to skončilo hádkou. Prečo by sa zveroval práve mne?“

„Lebo budúcnosť vás spojí, či budete chcieť, alebo nie,“ odvetil Metoj a viac sa k tej téme nevyjadroval.

10
Metojove komnaty

„Mama!“

Mija sa nepokojne prechádzala po izbe a rozmýšľala, aký život ju s Metojom čaká. Celou cestou domov spolu takmer neprehovorili, Metoj na jej otázky „Čo bude ďalej? Čo sa budem učiť v tej škole?“ vždy odvetil stručným: „Zajtra uvidíš.“

„Čo ste chceli povedať tým, že mňa a tamtoho spojí budúcnosť?“

„Uvidíš, keď nadíde čas.“

Uspokojivo jej odpovedal len na jedinú otázku – čo znamená takmer čarodejnícky nehodník. Odpoveď však aj tak vopred tušila – čarodejník so slabými, takmer nijakými magickými schopnosťami.

Keď vošli do toho obrovského domu, ktorý sa mal stať jej domovom, Metoj ju zaviedol na poschodie, ukázal jej toalety a kúpeľňu a potom ju odprevadil do priestrannej červenej miestnosti.

„Toto bude tvoja izba. Patrila Melánii,“ povedal, zaželal jej dobrú noc a odišiel.

Mija sa rozhliadla naokolo. Pri dverách stála posteľ, na ktorej sa vyvaľovala Drobica, na stolčeku oproti posteli stál veľký televízor a pri ňom skriňa s niekoľkými menšími skrinkami, ktoré hrali všetkými odtieňmi červenej. Pod veľkým oknom s červenkastými záclonami zbadala Mija stôl so stoličkou, na ktorej ležal jej batoh. Miji sa izba veľmi páčila aj napriek tomu, že bola súčasťou Metojovho domu. Tešila sa, že miestnosť nie je ružová a že jej mama mala dobrý vkus. Sadla si na posteľ a pohladkala Drobicu, rozmýšľajúc, čo bude robiť.

Hoci sa cítila veľmi unavená, myseľ jej stále pracovala na plné obrátky. Nemohla si len tak ľahnúť a zaspať. Hnevala sa na Miseaga, že bol k nej taký nepríjemný, aj keď mali takmer rovnaký osud – osud Mariotových dedičov. Hnevala sa na Ivana za to, že jej celý život klamal a nepovedal ani slovo o matke, otcovi, čarodejníkoch, klanoch, o všetkom... Zároveň však túžila, aby bol pri nej a pozrel sa na ňu tými svojimi starostlivými tmavými očami. Hnevala sa na Metoja za všetko, čo v ten deň urobil, povedal a aj za to, čo neurobil.

Vôbec sa ma neopýtal, či nie som hladná! hovorila si sama pre seba. Vari si myslí, že som sa najedla tej obradnej žbrndy?

Tá hlúpa veštba ju znepokojovala najmenej zo všetkého. Nijaké reči akejsi tety Anny s čudným hlasom ju nemohli presvedčiť, že ona by mohla zastaviť, alebo dokonca poraziť najstrašnejšieho čarodejníka na svete, ktorý je, len tak mimochodom, jej otec.

Keď sa pozrela na hodinky, s údivom zistila, že je len niečo po pol deviatej. Mala pocit, akoby ten deň nemal konca!

Po hodine chôdze po izbe a bezduchého sedenia na posteli sa rozhodla ísť preskúmať svoj nový domov. Metoja nechcela zobudiť, takže sa ani nepokúšala zapnúť svetlo. Vlastne si ani nebola istá, či sa to dá... Veď je predsa v čarodejnom dome.

Po špičkách docupitala ku schodom a úplne potme zišla na prízemie. Z letmého pohľadu do kuchyne si pamätala, že na stole stál svietnik s nedohorenou sviečkou.

Potichu teda zamierila k nej. No skôr ako sa tam dostala, podarilo sa jej zakopnúť do steny.

„Au!“ zjojkla.

S divo tlčúcim srdcom sledovala schodisko, či sa Metoj náhodou nezobudil.

Upokoj sa... hovorila si. Predstavila si, ako tam stojí starešina v dlhej nočnej košeli s čapicou s brmbolcom. Pri tej predstave sa pousmiala.

Nik sa však nezjavil, a tak pokračovala ďalej.

Jej oči si už privykli na tmu, takže bez úrazu našla svietnik a pri sporáku zapaľovač. Keď sa sviečka rozhorela, Mija sa začala rozhliadať po svojom novom domove.

Najprv zamierila do izby oproti kuchyni, ktorá bola nechutne fialová. Metoj ju zrejme používal ako obývačku, Mija však pochybovala, že by tam niekto vydržal dlhšie ako pár minút. Cítila sa tam veľmi nepríjemne. Vedľajšia izba, tiež obývačka, bola menšia, ale znesiteľnejšia. Žiarila všetkými odtieňmi žltej.

Vedľa nej sa nachádzala veľká jedáleň s dlhým stolom asi pre dvadsiatich ľudí. Mija zapochybovala, či ju niekedy uvidí plnú a ani Metojovi sa to zrejme ešte nepodarilo... S takou povahou? Ľudia podľa nej veľkým oblúkom obchádzali jeho dom a pritom sa ešte prežehnávali.

Chodba sa skrúcala pod schodisko. Mija vošla do miestnosti s veľkými vyleštenými drevenými dverami. Zaujímavejšie miesto asi ešte nevidela. Izba zaberala aspoň polovicu dĺžky chodby. Jedno z veľkých okien bolo mierne pootvorené, takže dovnútra prenikal slabý vánok a jemne pohládzal Miji vlasy.

Vnútri sa popri stene ťahalo niekoľko desiatok políc zaplnených knihami. Mija ešte nikdy nevidela toľko kníh v dome. Ich počet by mohol konkurovať menšej knižnici! Oproti policiam stál veľký pracovný stôl s kopou papierov pedantne poukladaných na sebe a dvoma na prvý pohľad modernými počítačmi. A ona sa bála, že Metoj nebude mať ani televízor!

Za stolom, ktorý rovnako ako knihy a stolička za ním vyzeral starožitne, stálo po celom obvode steny niekoľko vitrínok.

Mija ich so sviečkou v ruke začala skúmať.

V prvých boli naukladané krásne dýky so zlatými alebo so striebornými rukoväťami. V ďalších sa nachádzali meče s vyrazenými znakmi na ostrí a s ešte precíznejšie vypracovanými rukoväťami. Mija nepochybovala o ich obrovskej hodnote.

Priamo za Metojovým stolom sa týčila najväčšia vitrína. Mija sa pri pohľade do nej usmiala.

Ideálni spoločníci pre Metoja, pomyslela si pobavene.

Vnútri totiž stálo okolo päťdesiat urien s popolom jej predkov. Na každej bolo vyrazené meno niektorého z nich.

Bonifác Ľubieta 1825 – 1950

S láskou spomíname

Mária Ľubietová 1830 – 1900

Zomrela skoro, ale v našich srdciach navždy zostane

„Mama!“ vydýchla Mija, keď si prečítala urnu s nápisom:

Melánia Ľubietová 1969 – 2009

Nikdy nezabudneme na jej obeť...

Vlastne prvýkrát v živote niekoho oslovila mama, uvedomila si smutne. Chvíľu na tú urnu mlčky hľadela. Jej prvé a jediné stretnutie s matkou... Takto si ho nikdy nepredstavovala.

Pokrútila hlavou a radšej podišla k ďalšej vitríne, kde sa vynímalo niekoľko vyrezávaných, takmer dvojmetrových palíc. Mija nechápala, na čo Metojovi slúžia, ale vôbec nemala v pláne opýtať sa na to. Iste by jej povedal len: „Uvidíš!“

Pri vitríne stál stolík, na ktorom ležal malý hranatý predmet. Zrejme rádio, usúdila Mija podľa reproduktorov na jeho bokoch, ale nebola si celkom istá. Aby sa o tom presvedčila, položila sviečku na stolík a začala hľadať zapínač. Obracala kocku v unavených rukách hore-dole, ale nič nenašla.

„No tááák, hraj, ak si rádio!“ prikazovala netrpezlivo.

Na jej veľké prekvapenie predmet začal naozaj hrať. Akási otrasná pesnička o obrovi a jeho priateľovi ježkovi sa rozliehala po celej miestnosti tak hlasno, až Miji rádio vypadlo z rúk. Na zemi začalo meniť tvar – z kocky na valec a potom na akéhosi skackajúceho trpaslíka.

Mija naňho chvíľu šokovane hľadela, ale keď sa rádiový trpaslík pokúsil o kotrmelec, spamätala sa a snažila sa chytiť ho do rúk a zastaviť. Rádio však odskočilo a hralo refrén trhajúci uši.

„Áno, áno moji zlatučkí, to je náš nový hit,“ začal vrieskať akýsi ženský hlas, pri ktorom rádio zmenilo tvar na srdiečko.

„Ak sa vám páčil, hlasujte! A čo vy, Dida? Čo hovorí náš hosť na novú pesničku?“

„Och, pravdaže, skvelá pieseň,“ zasmial sa nechutne sladký ženský hlások. „Najmä tá pasáž o obrovi, ako utiekol, keď ho ježko pichol,“ veselo sa zachichotal. Mija sa opäť pokúsila uchmatnúť rádio, no to odskočilo. Až potom pochopila, čo má urobiť.

„Je jasné, že pesnička postúpi, keď jej robí reklamu samotná Dida! Poďme však ďalej, moji drahí, super priatelia a...“

„Čuš!“ prikázala Mija.

Ticho.

Rádio sa vyplo. Zostalo ležať na zemi, opäť sa vrátilo do pôvodného tvaru a konečne neodskočilo, keď ho Mija vzala do ruky.

Vrátila ho späť na miesto, vzala si sviečku a dúfala, že Didu a tú uškriekanú moderátorku už tak skoro nebude počuť... Magické predmety si zatiaľ jej sympatie nezískali.

Prechádzala sa ďalej po miestnosti a sledovala obrazy s podobizňami akýchsi rytierov či niektorých jej predkov po bočných stenách.

Kreax-Pan, Pankrác Ľubieta, vyzeral ako dedo Mráz. Dlhé vlasy aj fúzy mu splývali tak, že Mija nevedela rozlíšiť, čo vyrastá z hlavy a čo z brady. Hrdým a tvrdým pohľadom pripomínal Metoja, mal rovnaké oči ako on... aj ako Mija.

No nestrácala čas študovaním obrazov, zamierila k policiam s knihami, dúfajúc, že tam nájde odpoveď aspoň na niektoré otázky.

„Jasnovidectvo pre každého? Boj od A po Z? Chrám Matky Božej v Paríži?“ čítala názvy kníh.

Harson, Anton: Čaruj proti upírom.

Harson, Anton: Čary na zlepšenie postrehov 1. – 5. časť.

Hell, Peter: Recept na každú chorobu. Nové vydanie!

Hemingway, Ernest: Starec a more.

Hoyne, William: Ovládajme svoju palicu...

Hrbatá, Helena: Nebojme sa duchov – ako zlepšiť obranyschopnosť proti ich pôsobeniu.

Mija si napochytro vybrala Neuveriteľné kúzla pre začiatočníkov od Irnieho, Proroctvá a duchov od Hrbatej a Boj pre začiatočníkov od Hella.

Už bola veľmi vyčerpaná, a tak s knihami v jednej ruke a so svietnikom v druhej opustila pracovňu. Na konci chodby však zbadala ešte jedny dvere, na ktorých slabo svietili ornamenty podobné tým, ktoré nosili Metoj a všetci Ľubietovčania na rovnošate. Zvedavosť napokon premohla únavu a Mija zamierila k dverám. Boli vyrobené z tmavého dreva s jemne vyrytými obrazcami orlov letiacich ponad les.

Po ich bokoch boli ešte ďalšie dve malé a úplne prázdne izby. Čo sa skrýva za dverami v strede, nemohla zistiť. Nedali sa otvoriť. Mija ich niekoľkokrát preskúmala, ale nenašla ani náznak kľučky či diery na kľúč.

Zložila knihy aj sviečku na zem a pomaly prehmatávala dvere.

Nič, nijaká kľučka tam jednoducho nebola.

Napokon to vzdala. Bola priveľmi unavená, aby pátrala ďalej. Rozhodla sa, že túto komnatu preskúma nasledujúci deň. Zdvihla knihy aj sviečku zo zeme a vybrala sa naspäť do svojej izby.

Keď už stála pri dverách pracovne, zazdalo sa jej, že sa na ňu ktosi díva. Preľakane sa otočila. Dvere pracovne boli pootvorené. Pri jej prudkom pohybe vietor zahasil sviečku.

Srdce sa Miji rozbúšilo ako splašené.

Vtom na konci chodby nízko, takmer na zemi, za bočnými dverami uvidela dve lesknúce sa... oči.

Sviečka jej s rachotom vypadla z ruky. Mija tak rýchlo, ako len vládala, utekala naspäť do svojej izby.

Na schodoch sa poriadne buchla, len-len že nespadla, no zachytila sa o zábradlie.

Pootočila hlavu. Pod schodmi nikoho nevidela, no splašene tlčúce srdce ju upozornilo, aby nestrácala čas a utekala rýchlo do izby. Vbehla dovnútra a zabuchla za sebou dvere. Oprela sa o ne a všimla si, že sa jej trasú ruky. Čo to len mohlo byť? pýtala sa samej seba a ľutovala, že nemá kľúče od svojej izby, aby sa mohla zamknúť.

Drobica k nej pribehla a pokojne sa na ňu pozrela, akoby sa vysmievala z jej rozrušenia. „Viem, viem, čo mi chceš povedať,“ vyplašene prikývla Mija. „Čo mi to len napadlo, ísť v noci skúmať tento hrozný dom?“

Zaspala až o hodinu.

Mala som si vziať pyžamo, bola jej posledná myšlienka pred tým, ako sa ponorila do hlbokého spánku vedľa Drobice a s knihami v náručí.

11
Osobný pobočník

„A inak... ty asi nie si človek, že?“

Tresk! Tresk! Tresk!

Mija sa zobudila na strašný rachot.

Tresk!

Drobica nadvihla hlavu a znechutene sa pozrela na dvere.

Mija vytiahla vankúš spod hlavy a zaborila si doň tvár. „O-och, ešte nie! Nechajte ma spať!“

Tresk!

Buchot neustával. Mija mala pocit, že dvere sa o chvíľu vylomia.

„Metoj,“ zavrčala nahnevane. Keby to všetko bol len sen a ona sa opäť zobudila vo svojej posteli doma, v Nitre...

Tresk!

Trieskanie na dvere jej nedovolilo spať. Nahnevane hodila vankúš do dverí. „Už idem!“ zakričala.

Nechápala, prečo ju Metoj budí takým hrozným spôsobom. To ho nik nenaučil slušne zaklopať na dvere?

Trieskanie konečne ustalo.

Postavila sa, Drobicu nechala ďalej pokojne sa vyvaľovať na posteli a cestou sa psychicky pripravovala na to, že vo dverách bude stáť Metoj a opäť ju bude prebodávať tým svojím mrzutým pohľadom so zježeným obočím.

Otvorila dvere a prekvapene sa pozrela pred seba.

Nik tam nebol. Rozhliadla sa napravo, naľavo, no nikoho nevidela. Chodba bola prázdna.

Drobica prskajúc zoskočila z postele a rozbehla sa k Miji. Mija sa strhla. Vtom si ho všimla!

Priamo pred ňou stál akýsi drobný človiečik s dlhou hnedou bradou a čiapočkou na hlave. Viac si nestihla všimnúť. Keď zbadal, že Drobica zoskočila z postele a mieri k dverám, vykríkol a vzal nohy na plecia.

„Hej! Hej! Počkaj!“ kričala za ním Mija.

Drobica sa za ním rozbehla ako blesk. Srsť sa jej nebezpečne ježila.

„Drobica!“ zhrozene vykríkla Mija, no mačka ju nemienila poslúchať. Utekala ku schodisku a vystrašený drobný tvor mal čo robiť, aby jej unikol. Mija sa rozbehla za nimi a kričala: „Stojte! Drobica!“

No nevšímali si ju. Keď človiečik dorazil ku schodisku, vrtko, až ju to prekvapilo, vyskočil na zábradlie a spustil sa po ňom na prízemie. Mačka za ním vyskočila, no keď uvidela, kam by mohla spadnúť, zamraučala a zoskočila na schody.

„Prestaňte, dofrasa!“ kričala Mija.

Nebola dosť rýchla. Kým zbehla po schodoch, mačka a prekvapujúco rýchly človiečik už boli v kuchyni. A tam stihli spôsobiť obrovský chaos!

Tvor akýmsi zázrakom vyskočil na kuchynský drez a unikal po ňom Drobici, ktorá ho prenasledovala s divokým škrekotom, akoby to bola tá najchutnejšia myš, čo kedy videla.

Človiečik chmatol mokrý kuchynský vecheť a hodil ho mačke priamo na ňufák. Zoskočil a bežal popod stôl ku vchodu.

Drobica sa rýchlo otriasla a trielila za svojou korisťou.

To však už Mija čakala, pribehla k stolu a nemilosrdne schmatla mačku za srsť na chrbte. Drobica ju poškriabala na ruke, až Mija zjojkla od bolesti. V tej chvíli sa mačka upokojila a previnilo sa jej pozrela do tváre.

Človiečik stál vo dverách a ostražito sledoval huňaté klbko v Mijinom náručí. Bol pripravený na útek.

„Drobka!“ karhala ju Mija. Drobica bola asi najlenivejšia mačka, akú poznala. Za zázrak sa dalo považovať už to, keď cez deň prešla vzdialenosť väčšiu ako k miske so žrádlom a naspäť! A teraz? Teraz by po celom dome naháňala akéhosi... tvora.

Mija sa naňho ospravedlňujúco pozrela. Triasol sa od strachu. Nesiahal jej ani po kolená. Mal na sebe červený kabátik a pod ním hnedú košieľku, ktorá mu perfektne ladila s hnedou bradou a rovnako hnedými očami, ktoré zaberali takmer polovicu jeho tváre. Spod červenej čapice mu vytŕčali veľké široké ušká.

„Prepáč jej to, ona len...“ Drobica sa nepokojne pomrvila a vrhla na tvora nebezpečný pohľad. Mija cítila, ako vysunula pazúriky na labkách, a tak usúdila, že bude múdrejšie odniesť ju z dosahu toho úbohého panáčika.

„Vezmem ju radšej hore,“ rozhodla a tvor sa pritisol k zárubni. Pomaly sa presúval popri stene čo najďalej od mačky, oči ešte stále rozšírené od strachu.

Mija prešla popri ňom s pocitom, že Drobica ho svojím správaním pripravila aspoň o dva roky života.

„Nie!“ zakričala vydesene.

Keď položila Drobicu na posteľ, mačka sa okolo nej prešmykla rýchlejšie, ako by človek čakal od takého tučného lenivého tvora, a utekala naspäť do kuchyne.

Mija práve bežala za ňou po schodoch, keď opäť začula buchot pokrievky, mačacie prskanie a škrekot, ktorý mohol vydávať len ten človiečik.

Lepší prvý deň som si nemohla želať! pomyslela si.

Netrvalo jej ani dve minúty a už opäť držala Drobicu. No aj za taký krátky čas sa kuchyňa zmenila na nepoznanie. Po zemi sa povaľovali pokrievky a črepy pohára, na stole ležala prevrhnutá váza s kvetmi a voda z nej stekala na vyleštenú dlážku. Kuchynský drez bol špinavý a všetko, čo v ňom predtým bolo uložené, bolo teraz rozhádzané alebo rozbité.

Nahnevaná Mija vyniesla Drobicu do svojej izby a zabuchla za ňou dvere. Za dverami počula nespokojné mačacie prskanie.

„Veľmi ma to mrzí,“ ospravedlňovala sa človiečikovi, keď sa vrátila do kuchyne.

Práve utieral vodu zo stola. Pozrel sa na ňu, usmial sa, no nič nepovedal. Postavil sa a mokré ruky si utrel do kabátika.

„Mhm... môžem ti nejako pomôcť?“ opýtala sa. Ako sa s ním má vôbec rozprávať? A kto či čo vôbec je? „A inak,“ rozmýšľala, ako sa ho to čo najtaktnejšie opýtať, „ty asi nie si človek, že?“

Poutieral si ruky, mokrú handru hodil k svojim červeným čižmičkám, zložil si čiapočku z hlavy a úctivo sa uklonil. „Slečna, dovoľte, aby som sa vám predstavil,“ zakričal nepríjemne škrekľavým hlasom. Znelo to ako melódia z pokazenej hracej skrinky.

Mija si zahryzla do pery, aby sa nerozosmiala.

„Som Joachim Záhradníkovec, trpaslík kreo’, k vašim službám,“ poklonil sa ešte hlbšie, stále však kričal, až to trhalo uši. Potom sa vystrel, nasadil si čiapku a pokračoval: „Starešina a váš starý otec mi prikázali, aby som vás najneskôr o desiatej ráno zobudil, pripravil vám raňajky a odpovedal na všetky vaše otázky.“

„A prečo mi na ne starešina a môj starý otec neodpovie sám?“ opýtala sa Mija a až vtedy si uvedomila, že Metoj v dome iste nie je. Určite by len tak nedovolil, aby mu Drobica takmer zbúrala celú kuchyňu.

„Starešina sú v práci na Úrade,“ odvetil ešte stále s krikom ten tvor. Miji napadlo, že to možno spôsobil šok, ktorý práve prežil pri naháňačke s Drobkou.

„Pýtali ste sa ma,“ pokračoval trpaslík, „či mi môžete pomôcť. Pravdaže, brániť vám v tom nemôžem, ale je to moja nová práca a vykonám ju rád.“

„Tvoja nová práca? Čo to znamená? Čo si robil doteraz?“

„Bol som záhradník, my trpaslíci kreo’via sme záhradníci.“

„A teraz si... kuchár?“ hádala.

„Nie.“

Nadvihla obočie. „A teda si...?“

„Som váš pobočník,“ opäť si zložil čiapku a poklonil sa.

„Pobočník,“ zopakovala neveriacky. „A to mi budeš vybavovať telefonáty a tak?“

„Nie.“

Čakala, že jej to vysvetlí, no on na ňu iba vyvaľoval okále a čakal, čo povie. „Čo teda budeš robiť?“ opýtala sa pomaly a snažila sa zrozumiteľne vyslovovať každé slovo. Zdalo sa jej, že Joachim nie je veľmi chápavý...

„Mojou úlohou je sprevádzať vás čarodejným svetom, odpovedať na všetky vaše otázky, ukazovať vám, kam máte ísť, variť, ak to starešina nestihnú, a starať sa o vaše pohodlie,“ rapotal, akoby to bola poučka, ktorú sa celú noc učil naspamäť.

„Ty máš byť môj sluha?“

„Nie,“ odvetil zdvorilo.

„Ó, áno, viem. Máš byť môj pobočník,“ pokrútila hlavou. „Nevymýšľaj Joachim, sluhu či pobočníka, či ako to nazývaš, nepotrebujem. Možno niekoho, kto mi pomôže zorientovať sa tu, ale rozhodne mi nikto nebude robiť poskoka. Rozumieš?“

„Nie.“

Netrpezlivo prevrátila oči. Čo to ten Metoj vymyslel? „Prečo nerozumieš?“

„Starešina mi prikázali pomáhať vám vo všetkom, v čom len budem môcť. Je to moja povinnosť. Nerozumiem teda, prečo s tým nesúhlasíte. Aj tak si budem musieť svoju povinnosť vykonávať...“

Rezignovane si sadla na stoličku, položila ruku na stôl a podoprela si hlavu. Chvíľu na Joachima mlčky hľadela a rozmýšľala, ako mu vysvetliť, že nepotrebuje nikoho, kto by ju obskakoval. No zdal sa jej taký dobrosrdečný a naivný, že nedokázala vymyslieť jediný spôsob, ako by jeho postoj zmenila. Vzdychla si. „Tak mi tykaj, Joachim, dobre? Som Mija.“

Prikývol ako vojak, ktorý práve prijal rozkaz.

„Porozprávaj mi o trpaslíkoch. Ako a kde žijú? Čo robia?“ pýtala sa, keď zametala rozbité sklo z kuchynského drezu. Keď to Joachim zbadal, pribehol k nej, vytrhol jej metličku z ruky a upratal to sám, len aby si neublížila.

Nenamietala. Asi desať minút mu potom vysvetľovala, že mu ten neporiadok v kuchyni pomôže poupratovať rada a nebude ho preto považovať za povaľača, ktorý si neplní svoje povinnosti.

„Existuje niekoľko rás trpaslíkov,“ začal Joachim s typickým škrekotom. Mija zatiaľ prešla k stolu a pozbierala rozhádzané červené gerbery do vázičky. „Kreo’via pracujú v záhradách, lebo intuitívne vycítia prítomnosť aj tých najmenších živočíchov, aj choroby a nálady. Permoníci žijú v horách a baniach a majú schopnosť nájsť zlato v skalách. Škriatkovia najčastejšie pomáhajú v domácnostiach alebo sa živia ako zlodeji, alebo oboje a neuveriteľne rýchlo utekajú. Zemní trpaslíci sa skrývajú hlboko v zemi a dokážu sa prekopať aj cez tú najtvrdšiu zem a... ešte skutoční trpaslíci... tak sa nazývajú...“

Keď zbierala z obrusa kúsky skla z rozbitej vázičky, pribehol k nej, vyskočil na stôl ľahšie ako opička a ujal sa práce.

Mija si len zahryzla do jazyka a pozbierala pokrievky. „Skutoční trpaslíci? A to sú akí?“

„Iní ako ostatní trpaslíci, sú...“ zamyslel sa. „Aby ste chápali... prepáč, aby si chápala,“ opravil sa rýchlo, „sú najmocnejší zo všetkých, preto sa nazývajú skutoční. Oni jediní sú úplne slobodní. Nemusia sa nikde skrývať, nemusia nikomu slúžiť, netrpia hladom. My ostatní sa musíme pred ľuďmi, tými obyčajnými, skrývať, lebo sme magické tvory a oni sa nesmú stretnúť s nijakou formou mágie. A tak slúžime našim ochrancom čarodejníkom. Skutoční trpaslíci sa však vedia pred ľuďmi chrániť. Dokážu sa premieňať na zvieratá. Nie väčšie, ako sú oni sami, ale to postačí na to, aby prežili a skryli sa pred obyčajnými ľuďmi. Niektorí z nich si dokonca zvieraciu podobu obľúbia až tak, že v nej zotrvajú do konca života.“

„Takže som možno nejakého skutočného trpaslíka aj videla, ale myslela som si, že to je... hm... vrabec?“

„Asi nie,“ ešte stále kričal.

„Prečo?“

Chcela do vázy doliať vodu, no Joachim k nej pohotovo priskočil, vyskočil na drez a urobil to skôr. Aby sa len, chuderka, nezamočila!

Mija bezmocne ustúpila a rozhliadla sa po kuchyni. Nebolo tam už nič, s čím by mohla pomôcť.

„Títo trpaslíci sa len málokedy dostanú medzi ľudí, a keď, tak určite nie dobrovoľne.“

Vzala Joachimovi vázičku, položila ju na stôl a sadla si na stoličku. Sledovala, ako Joachim odpratáva aj posledné črepy z dlážky, a opýtala sa: „Až tak nás neznášajú?“

„Vlastne áno.“

„Naozaj? Prečo?“ Už si zvykla, že ak chce konkrétnejšie vysvetlenie, musí sa vypytovať.

Keď zamieril ku košu, Mija pribehla a otvorila mu ho. Joachim vysypal črepy a pokračoval: „Legenda hovorí, že kedysi dobre vychádzali s ľuďmi aj s čarodejníkmi. Ľudia ich mnoho naučili – ako sa starať o prírodu, ako si pripraviť chutné jedlá... Trpaslíci pre nich za to sliedili. Vedeli sa premieňať až na také malé zvieratá, že si ich nepriatelia nevšimli. Vypočuli si ich rozhovory a doniesli správu svojim priateľom. No ľudia sa stávali čoraz nenásytnejšími. Čoraz viac trpaslíkov využívali, vyhľadávali nových, a keď trpaslíci odmietli spolupracovať, prinútili ich k tomu. Priateľstvo medzi trpaslíkmi a ľuďmi sa rozpadlo, lebo ľudia trpaslíkov nerešpektovali ako seberovných a zneužívali ich dobrú vôľu. Trpaslíci ich znenávideli. Spojili sa a vzbúrili proti ľuďom. Rozhodli sa, že im už nikdy nebudú pomáhať, a zakázali to aj ostatným rasám, aj nám, kreo’m. No my sme nemali na výber. V prírode by nám bez čarodejníkov hrozilo nebezpečenstvo. Škriatkovia, permoníci ani kreo’via ich neposlúchli. Zemní trpaslíci sa už dávno nezaujímali o to, čo sa deje na povrchu zeme.“

„Prečo im to zakázali? Vari sú niečo viac?“

„Áno.“ Joachim odpratal už všetky handry a skúmavým pohľadom prešiel po celej kuchyni.

Vtom si Mija čosi uvedomila: „To si bol ty, však? Ten tvor, čo som ho včera v noci videla na chodbe!“

„Áno,“ povedal a vyskočil na stôl, posunul vázičku trocha viac do stredu. Napokon si uhladil kabátik a rozhliadol sa po kuchyni. Bol spokojný. Pozrel sa na nástenné hodiny nad dverami. „Starešina ma poverili tým, aby som vám oznámil, že asi o desať minút príde pán Čvirig, ktorý vás naučí lietať,“ začervenal sa až po končeky uší a previnilo sklopil zrak. „Aby som ti oznámil... Dovtedy sa máš naraňajkovať. Čo si dáš?“ Ani teraz však nedokázal hovoriť tichšie.

„O desať minút príde pán Čvirig, ktorý vás naučí lietať.“ Keby túto vetu počula včera, dobre by sa na nej pobavila a určite by jej pôvodcovi odporučila psychiatra. Ako veľa sa toho môže zmeniť za jediný deň!

12
Zakliata vuznoška

„Vuznoška nevyzerá ako metla.“

Keď Mija počula zvonenie, znervóznela. Pán Čvirig ju má naučiť lietať. Pán Čvirig ju bude učiť čarovať. Jej prvé čary...

No nevedela, či sa na ne teší, alebo nie. Čo ak sa ukáže, že čarovať nevie? Že je čarodejnícka nehodníčka a má ešte menej moci ako ten nafúkaný Miseag? A navyše mágia, s ktorou sa doteraz stretla, sa jej vôbec nepáčila.

Vyšla s Joachimom z kuchyne a zamierila k vstupným dverám.

Joachim obratne vyskočil na kľučku, vyšplhal sa po nej až k okienku na vrchu dverí a vykukol von.

„Prišiel som za slečnou Ľubietovou,“ začula spoza dverí.

Joachim zliezol z dverí a celou silou sa zavesil na kľučku. Dvere sa otvorili. Trpaslík zoskočil a vošiel Mijin návštevník.

Nervózne a s napätím sledovala tvár, ktorú dvere postupne odhaľovali. Nebyť vrások a začínajúcej plešinky, Mija by možno povedala, že to je jej rovesník. Bol vysoký ako ona, oblečený v obyčajných džínsoch a vo voľnom tričku s názvom akejsi hudobnej skupiny Kerberos.

Jeho krátke plavé vlasy nedokázali skryť lysinku na temene, rovnako ako jeho oči nedokázali utajiť nepokoj pri pohľade na Miju. „Dobrý deň, slečna,“ pozdravil ju.

„Dobrý deň. Prosím, poďte ďalej,“ povedala a usmiala sa.

Pokrútil hlavou: „Myslím, že by sme len zbytočne strácali čas. Mám vás naučiť lietať, a tak bude lepšie, keď sa hneď vyberieme na lúku.“

„Mhm... no dobre,“ súhlasila a pozrela sa na Joachima. Usmieval sa.

„Máte amulet?“ spýtal sa Čvirig.

„Koho?“ opýtala sa nesústredene. „Ach, jasné, amulet. Čarodejnícky amulet,“ spomenula si. Takmer naň úplne zabudla! Zalovila vo vrecku a vytiahla ho odtiaľ spolu s dokrkvaným papierikom z autobusu, ktorý zabudla zahodiť.

Čvirig sa na ňu šokovane pozrel.

„Počkajte, hneď ho zahodím!“ povedala červenajúc sa. Joachim však pohotovo nastavil ruku, a tak jej nezostávalo nič iné, len mu papierik podať.

„Slečna, dovoľte...“ Čvirig nedokázal nájsť tie správne slová. „To, čo držíte v ruke, je váš amulet. Vaša čarovná moc, je to súčasť vášho ja! A je... je takpovediac nezvyčajné skladovať ho medzi smeťami.“

„Chápem, ospravedlňujem sa,“ Mija zovrela v ruke amulet a rozmýšľala, kam ho dať. Napokon si povedala, že lepšie miesto ako svoje vrecko preň nenájde. Bolo už predsa prázdne.

Joachim sa medzitým vrátil a mlčky sledoval ich rozhovor.

Čvirig prikývol. „Volám sa Karol Čvirig, vyučujem lietanie. Všetci moji študenti ma oslovujú Karol. Aj vy mi tak môžete hovoriť.“ Zdalo sa, že má problém hľadieť jej priamo do očí.

„A ja som Mija.“

„V poriadku, Mija,“ váhavo zopakoval jej meno, „myslím, že môžeme ísť.“

„Joachim, pôjdeš so mnou?“ opýtala sa Mija. Chcela, aby ju sprevádzal niekto, kto sa pri nej netrasie.

„Áno.“ Keby Joachim tak neškriekal, pomyslela by si, že je to ideálny spoločník do toho bláznivého sveta, v ktorom sa ocitla.

„Ako to bude prebiehať?“ opýtala sa cestou na lúku. Kráčali popri starešinovom dome po tej istej cestičke, ktorou šla večer pred zasadnutím Rady.

„Spočiatku ti budem musieť vysvetliť niekoľko základných vecí. Starešina mi povedal, že o čaroch nič nevieš, tak ti budem musieť porozprávať to, čo naše deti počúvajú už odmalička.“

„Aha.“ Joachim kráčal za nimi, dychčiac sa predieral trávou vysokou ako on. „Joachim, ak by si chcel, vieš... môžem ťa vziať na ruky,“ navrhla s úsmevom Mija.

Trpaslík sa na ňu pozrel svojimi veľkými očami, no z jeho grimasy nedokázala vyčítať odpoveď.

Pokrčila plecami. Pomyslela si, že by to asi bral ako urážku. Veď keď jej nechcel dovoliť, aby mu pomohla upratať, ako by jej mohol dovoliť, aby ho nosila na rukách?

O chvíľu dorazili na čistinku. Slniečko na nich príjemne svietilo a teplé lúče ich upokojujúco hladili po tvári.

Zastali na okraji lúky. Karol vytiahol z vrecka akési dve paličky. Jedna bola tmavšia a hrubšia. Druhá bola z bledšieho dreva. Na koncoch paličiek bolo čosi veľmi precízne vyrezané.

„Tvoj prútik,“ povedal Miji a podal jej bledšiu paličku. Mija si ju vzala a skúmavo na ňu hľadela. Palička vyzerala hladká ako hodváb a na konci sa zužovala. Na hrubšom konci ju zdobil kmeň stromu, na druhom konci nádherne vyrezaný orol – ľubietovský znak.

„Dostala si ho priamo od Henricha Arabesa,“ dodal.

Mija sa prekvapene pozrela na Karola: „Od Hlavy Spoločenstva?“ Podľa toho, čo počula, Arabes bol najvyššia autorita v celom ich svete. A on, čo mal iste tisíc povinností, myslel na ňu a poslal jej prútik?

Karol prikývol: „Je to veľmi kvalitný prútik. Pán Arabes na tebe určite nešetril.“

Začervenala sa: „Asi by som sa mu mala osobne poďakovať...“

„Pochybujem, že sa s ním tak ľahko stretneš...“

„Zrejme máte pravdu, do Polisu sa Mariotova dcéra asi tak skoro nedostane...“

Odkašľal si: „Tak, začneme.“ Opäť cítila, že Karol je nervózny.

„Týmto prútikom budem teda čarovať?“ opýtala sa. Nepamätala si, že by starešina používal pri čarovaní prútik.

„Nie, budeš na ňom letieť,“ oznámil jej Karol.

Skôr ako si stihla zahryznúť do jazyka, Mija vyprskla do smiechu.

„Myslím to vážne,“ uistil ju Karol.

„Hm... prepáčte, viem, viem,“ usmiala sa. „A to ma chcete tak zmenšiť, alebo...“

„Nie, zmenšiť niečo živé či akokoľvek to zmeniť je veľmi náročné a predovšetkým neprípustné! Okrem prípadu, keď dačo vyrábame alebo sa ocitneme v núdzi, napríklad keď si potrebujeme vyliečiť rany, nesmieme čarami meniť seba, zvieratá ani rastliny. Náš zmysel pre prírodu by nezaškodil ani obyčajným.“

„Tak potom sa zväčší prútik?“ hádala Mija.

„Áno,“ prikývol Karol. Pozrel sa na svoj prútik a pohľadom ho zväčšil. Oba jeho konce začali hrubnúť a predlžovať sa. O chvíľu už držal v ruke palicu, veľmi podobnú tým, čo v noci videla v Metojovej pracovni. Už pochopila, na čo mu slúžia. Karolova palica však nebola taká krásne vyrezaná ako tie vo vitrínke. V strede bola hladká a na koncoch mala jemne vyrezané obrazce drakov a letiacich vtákov. Mija na ňu s údivom hľadela.

„Takejto forme prútika hovoríme zastarane vuznoška – od slova vznášať sa – alebo po novom kana. Poďme však pekne poporiadku,“ povedal Karol. „Najprv ti vysvetlím teóriu troch síl. Poznáme ju od narodenia prvých čarodejníkov.“

„A to je odkedy?“ zaujímala sa Mija.

„To nik netuší. A teraz ma, prosím, neprerušuj.“

Prikývla a pozorne počúvala. Kútikom oka si všimla, že aj Joachim naťahuje krk, aby lepšie počul.

Karol si odkašľal: „Vo fyzike si sa učila o gravitačnej, kinetickej a potenciálnej sile. Sú to sily vonkajšieho sveta. Tu budeme hovoriť o silách, ktoré máme my ľudia v sebe.“ Odmlčal sa: „Každý človek disponuje troma druhmi síl. Prvá sila je sila nášho tela. Vďaka nej môžeš napríklad uchopiť túto kanu a udržať ju v ruke.“ Stisol svoju palicu: „Je to fyzická sila.“

„Druhou silou je sila tvojej duše, rozumu. Je to inteligencia, vďaka ktorej vieš, ako túto kanu použiť. Psychická sila.“ Udrel palicou do zeme. „A treťou silou, tou poslednou, ktorú dokážu využívať len niektorí, je sila tvojej myšlienky. Vďaka nej môžeš s touto kanou čarovať.“

Palicu zmenšil na pôvodnú veľkosť.

„Magická sila,“ povedala Mija zároveň s ním.

Prikývol: „Všetky tieto sily môžeš zvýrazniť trénovaním a skúsenosťami, ale závisia aj od toho, koľko z nich si dostala do vienka. To si iste dobre uvedomuješ. Si vysoká, lebo tvoji rodičia boli vysokí.

To, koľko čarovnej sily sa ti dostalo, by sa malo skôr či neskôr prejaviť, rovnako ako sa prejavuje množstvo tvojej fyzickej sily a tvoja inteligencia. Tie si používala aj doteraz, takže máš o nich akú-takú predstavu. Magickú moc si nepoužívala, preto sa jej veľkosť ešte neprejavila.

V mnohých situáciách, keď vezmeš rozum do hrsti, fyzickú silu dokážeš nahradiť inteligenciou. A keď sa naučíš čarovať, túto silu budeš môcť nahradiť silou svojej myšlienky. Ťažké predmety zodvihneš len mávnutím ruky, knihy prečítaš za taký krátky čas, ako by si čítala noviny,“ usmial sa. „Čary ti dávajú obrovské možnosti, ale pravdaže, len ak ich vieš správne používať.“

Musela uznať, že takto podané čarovanie sa jej páčilo. Karolov výklad v nej podnietil zvedavosť, akú by Metojove čary nedokázali vyvolať ani v priebehu desiatich rokov.

Karol pokračoval ďalej: „Vuznoška je špeciálna palica, je to čarodejný výrobok. Má mnoho funkcií. Jednou z najdôležitejších je jej schopnosť lietať. Výrobcovia do nej ukryli sériu zaklínadiel, ktorých obsah pozná len málokto a ktorým dnes už naozaj len málokto rozumie. Vyrobili ju z veľmi tvrdého a odolného bambusového dreva, ktoré dokáže zlomiť len veľmi veľká sila. Niektorí si však myslia, že zlomiť sa nedá. Čítal som o tom niekoľko zaujímavých prác, no neviem ti povedať, kto má pravdu. Osobne som ešte nevidel zlomenú vuznošku.

Výrobcovia všetky palice zaklínadlami zužujú, aby v ruke sedeli ako uliate, bambusové drevo je totiž veľmi hrubé. Som zvedavý, aká dlhá je tvoja vuznoška, odhadujem, že Arabes, pán Arabes,“ dodal napochytro, „ti daroval veľkú a kvalitnú vuznošku.“

„Môžem ju zväčšiť?“ opýtala sa Mija s nádejou.

„Keďže ide o čarodejný výrobok, jeho obsluha je jednoduchá. Je to takmer také ľahké ako zapnúť rádio. Postačia ti len čary. Najprv ti však musím ešte veľa vecí vysvetliť.“

Mija si v duchu pomyslela, že ani zapnúť rádio nemusí byť také jednoduché, ako si Karol nahovára.

„K čarodejníkom patria tri základné veci – čarovanie, zaklínanie a vuznoška, alebo inak prútik. Čarovať môžeš aj bez použitia slov, pri zaklínaní musíš vysloviť zaklínadlo. No a vuznoška,“ ukázal na prútik, ktorý držal v ruke, „je základné vybavenie čarodejníka, ak nerátame amulet, samozrejme. Iste si už na obrázkoch videla veľa čarodejníkov. Aj medzi obyčajnými ľuďmi kolujú o nás čarodejníkoch rozličné chýry. Mnohí držali v ruke prútik, iní sa opierali o dlhú palicu, ďalší lietali na metle. A každý z tých obrázkov vlastne zobrazoval pravdu.“

„Vuznoška nevyzerá ako metla,“ poznamenala Mija.

„Ani ňou nie je. No v minulosti, hm...“ Karol neskrýval rozhorčenie, „niektoré ženy maskovali svoje kany ako metly.“ Len tak-tak, že si neodfrkol od pohoršenia. „Dnes sa už kany maskujú skôr ako prútiky. V minulosti ženám prútiky prekážali pri práci a metla sa im zdala užitočnejšia ako tenká palička.“

„Mali by sa hanbiť,“ uškrnula sa Mija. Karol bol taký zažratý do rozprávania, že si ani nevšimol iróniu v jej hlase.

„Je to iste ponižujúce pre taký úžasný výtvor, ako sú kany,“ prikývol. Potom akoby sa spamätal, strhol sa a pokračoval: „Som profesor lietania a každú nedeľu budeme mať spolu hodiny. Lietanie je aj pre malé deti veľmi jednoduchá záležitosť, takže predpokladám, že ako väčšina ostatných aj ty budeš moje hodiny tráviť v knižnici.

Dnes ťa naučím len zväčšiť palicu a lietať. Máš strach z výšok?“

„Nie, teda nemyslím...“ odvetila Mija.

„To je dobre, lebo inak by si nám spôsobila mnoho problémov. Na vuznoške totiž budeš dochádzať do školy v Nitre.“

Nadvihla obočie: „Každý deň?“

„Tak povedal starešina.“

Zvraštila čelo: „Aj v zime?“ To neznelo veľmi lákavo.

„Nemaj strach, zahrievacie zaklínadlá ťa pred zimou ochránia.“

„A to budem chodiť do školy sama, na vuznoške?“

„Nie, nie. Ty predsa nebudeš mať amulet. Do školy s tebou vždy niekto poletí. Starešina tým poveril jedného zo svojich pomocníkov...“

„Simona!“ vyhŕkla Mija a veľmi si želala, aby sa mýlila.

Prekvapene sa na ňu pozrel: „Áno, áno. Už ho poznáš?“

„Nuž, tak trochu,“ do tónu sa ani za mak nesnažila dať nadšenie. „Len tak mimochodom, ,nečarodejníci‘ ma neuvidia, ako letím do školy na palici? To sa budem vznášať nad mestom a nikomu sa to nebude zdať čudné?“

Zasmial sa: „Ako som hovoril, na kany jej výrobcovia uvalili mnoho kliatob, ktoré plnia rozličné funkcie. Jedna z nich zaručuje, že keď vzlietneš, pre tých, čo nemajú amulet, staneš sa neviditeľnou. Tvoja čarovná sila ti umožní vidieť veci, ktoré obyčajní nevidia. Môžeš celkom jasne vnímať nielen letiacich ľudí, ale aj duchov. Veci, ktoré sú začarované tak, aby boli pre obyčajných neviditeľné, pre teba sú, ak máš amulet, celkom zjavné. Takže sa nemusíš báť, nebudú ťa vidieť, ako sa vznášaš nad mestom. A tí, čo ťa uvidia, budú čarodejníci. Im sa to nebude zdať čudné.“

„V poriadku. Môžem teda už zväčšiť svoj prútik?“ spýtala sa Mija s nádejou.

„Ešte niečo k amuletu.“

„Viem, viem,“ prikývla. „Len pomocou amuletu dokážem čarovať. Skrýva sa v ňom moja magická sila. Keď sa dostane do rúk svojho majiteľa, rozžiari sa... To všetko už viem.“

„Trpezlivosť asi nie je tvoja silná stránka,“ skonštatoval profesor a na tvári sa mu mihol úsmev. „Amulet vznikol krátko po tvojom narodení, keď sa doň uložila všetka tvoja čarovná sila. Je vyrobený z čistého jantáru, lebo len ten dokáže spútať mágiu. Vždy, opakujem, vždy musíš vedieť, kde sa nachádza tvoj amulet! Musíš ho mať uložený v bezpečí.“

Mija sa pozrela na Joachima. Sedel v tráve plne sústredený na Karolov výklad. Určite sústredenejší ako ona.

„Dospelí – tí, čo chodia medzi obyčajných ľudí – musia svoje amulety pred zrakmi ostatných skrývať. Aj v čarodejnej spoločnosti je múdrejšie amulet skryť. Študenti majú amulety iba počas vyučovania, takže ich nosia ako retiazku okolo krku. Ty budeš mať amulet aj mimo vyučovania, ako mi prezradil starešina, preto by si si ho mala skryť.“

„A kam ich skrývajú dospelí?“ spýtala sa.

„Amulet splynie s dospelým čarodejníkom. Rozleje sa do jeho tela a len vtedy, keď si to jeho majiteľ želá, vráti sa do podoby, v akej máš ty ten svoj.“

„Splynie,“ zopakovala Mija a dobre si uvedomovala, že sa tvári znechutene.

Karol sa usmial: „Amulet je kúsok z teba. Nie je na tom nič zvláštne, keď sa vráti tam, odkiaľ pochádza. Jednoducho si ho položíš na ruku, a keď to budeš chcieť, amulet to pochopí a ako pod vplyvom slnečných lúčov sa začne na tvojej ruke roztápať ani sneh.“

„To mám teda urobiť?“

Pokrútil hlavou: „Nie, to dokáže iba amulet dospelého čarodejníka.“

„Takže až v osemnástke?“ spokojne sa usmiala Mija.

„Nie, každý sa stáva dospelým v inom veku. Niektorí v šestnástich, iní až v dvadsiatich, ďalší ešte neskôr. Sama zistíš, keď nadíde ten správny čas. Keď tvoj amulet zistí, že si dospelá.“

„Nuž, teraz to iste nie je,“ uistila ho Mija. „Kam mám teda svoj amulet skryť?“

„O tom sa musíš porozprávať so starešinom. Zatiaľ ho nos vo vrecku.“

Mija pokrčila plecami. Presne tam teraz jej amulet ležal.

Karol sa zasmial, akoby si práve spomenul na niečo veľmi zábavné: „Vieš, čarodejnícke deti si svoje amulety dobre strážia, no aj napriek tomu sa raz stalo, že jedno dievča vzlietlo a počas letu jej amulet vypadol. Všimla si to, až keď chcela pristáť, ale, pravdaže, nemohla, lebo aj to si vyžaduje čary. Nastala veľmi nebezpečná akcia. Kým som ju dostal dolu, musela takmer osem hodín lietať hore-dole.“

Mija sa zo zdvorilosti usmiala: „Teda, kedy už môžem vyskúšať zväčšiť svoju kanu?“

Karol sa zamyslel: „Hm... no, asi to bude všetko. Dobre teda, poďme na to. Teraz,“ začal, „pozri sa na svoj prútik a poriadne sa sústreď. Uvoľni svoju myseľ a mysli na jediné – na to, čo chceš, aby sa stalo. Predstav si to, vytvor si v mysli celkom jasnú predstavu toho, čo sa má stať, a potom ju pomocou mysle prenes do reality.“

Mija sa zahľadela na prútik, ktorý držala v ruke.

„Tvojím jediným cieľom je zväčšiť prútik...“

Mija si predstavila, ako sa oba konce prútika zväčšujú, ako rastie, videla, ako pomaly hrubne a mení sa na vuznošku.

„Nič iné naokolo neexistuje – len tvoja myseľ a prútik...“

Zjavil sa bledomodrý tieň a vletel do prútika.

Joachim zvedavo naťahoval krk, aby čo najlepšie videl.

„Sústreď sa...“

Nič. Nestalo sa vôbec nič. Prútik celkom bez pohybu ležal v Mijinej ruke. Ako každá iná vetvička z lesa.

„Nič to, skús to znova,“ pobádal ju Karol.

Mija potriasla hlavou a opäť sa sústredila na to, čo sa má stať.

Od sústredenia sa jej zvraštilo čelo. Cítila, ako ju jej spoločníci zvedavo sledujú, ale snažila sa všetku svoju pozornosť sústrediť len na svoju predstavu.

Modrý obláčik sa zjavil, no nemal nijaký účinok. Opäť. Mija nečakala na Karolovo vyzvanie a skúsila to znovu.

Zazdalo sa jej, že k prútiku okrem modrastého obláčika letia aj žltkasté, ale boli také malé a nenápadné, že im nevenovala pozornosť. Považovala ich za záblesky slnečných lúčov a ďalej sa sústredila na svoju predstavu.

Nič.

No tááák, začni rásť! prikazovala prútiku v duchu. Vtom sa zmenil! No určite nie tak, ako chcela. Zmenšil sa!

Zápasila s nutkaním zlomiť ho.

„Zväčši sa!“ zaúpela, neuvedomujúc si, že hovorí nahlas.

„Je to ako s každým živým tvorom. Nesmieš mu prikazovať, lebo skôr či neskôr urobí presný opak. Na prvý raz to nemusí vyjsť,“ upokojoval ju Karol. „Ani niektorým deťom sa to prvýkrát nepodarilo.“

Slovo niektorým znelo Miji ešte dlho v ušiach.

„Od koľkých rokov sa to deti učia?“ spýtala sa s obavami.

„Od piatich, šiestich,“ odvetil Karol. „Boli rovnako neskúsené ako ty...“

„Skvelé,“ vzdychla si a ešte raz sa pokúsila zväčšiť svoj prútik.

Zlostne sa naň zadívala a zrazu sa to stalo – ani si neuvedomila ako! – modrastý obláčik, ktorý do prútika vletel, donútil oba konce, aby sa predĺžili. Po chvíľke už držala v ruke nádhernú bledohnedú vuznošku. A nemohla sa na ňu vynadívať. V strede bola vuznoška hladká a po bokoch ju až ku krajom pokrýval precízne vyrezaný motív orla s rozopätými krídlami. Vták sa vznášal tak elegantne a pôsobil tak silno, až Mija zatúžila po tom, aby bol skutočný.

Joachim začal nadšene tlieskať a skákať po tráve (očividne mu neprekážalo, že ho prevyšovala o hlavu a šľahala mu do tváre), profesor sa len spokojne usmial. Mija sa ešte raz pozrela na palicu a donútila ju zmenšiť sa na prútik a opäť zväčšiť na palicu. Jej prvé kúzla!

„Viac sa asi nedá zväčšiť, však?“ opýtala sa.

Karol pokrútil hlavou: „Nezdá sa ti to dosť?“

Usmiala sa. Jej kana bola rozhodne väčšia aj krajšia ako Karolova.

„Dobre, koniec hrania,“ prerušil jej zábavu profesor, keď prútik opäť zväčšila na maximum. „Môžeme prejsť k lietaniu. Nasadni na kanu a čaruj. Musíš čarovať, aby si palicu ovládala. Musíš ju opäť riadiť svojou mysľou. Čarami zmeníš jej rýchlosť, ale teraz pôjdeš len veľmi pomaly. Nefúka vietor, takže by to nemalo byť ťažké. Raz sa počas búrky vzniesol taký silný vietor, že...“

„Takže, mám nasadnúť a opäť čarovať ako predtým?“ prerušila Mija Karola, skôr ako začal rozprávať ďalší zo svojich zábavných príbehov.

„Áno,“ prikývol a sledoval ju.

Nasadla teda na palicu a urobila, ako jej kázal. Zjavil sa modrastý obláčik, ona však pocítila len malé, takmer nepatrné chvenie.

„Ľahké, ako zapnúť a vypnúť rádio,“ zamrmlala.

Celou mysľou sa upla na to, čo chcela urobiť. Prižmúrila oči. Pevne zovrela palicu a sústredila na ňu všetky svoje myšlienky.

Slabé chvenie.

Sústreď sa, Mija, hovorila si v duchu.

Chvenie ustalo, vuznoška sa pohla.

Konečne! Vzlietla! Srdce jej od radosti poskočilo. Joachim opäť začal nadšene tlieskať, Mija si bola istá, že ho už musia bolieť ruky.

Stúpala do výšky, ruky sa jej potili.

Keď sa vznášala asi dva metre nad zemou...

Tresk!

„Au!“ zhíkla. Tvrdo dopadla na zem. Karol aj Joachim jej rýchlo pribehli na pomoc.

„Si v poriadku?“ ustarostene sa spýtal Karol.

Mija sa otriasla, srdce jej bilo ako splašené.

Joachim jej očistil ruku od špiny. Vytrhla si ju a nahnevane sa pozrela na vuznošku, ktorá ležala pod ňou.

„Ste si istý, že je s ňou všetko v poriadku? Nemohol mi Henrich Arabes dať zo škodoradosti nejakú poškodenú?“

Profesor ľútostivo pokrútil hlavou. „Henrich Arabes by bol ten posledný, kto by ti chcel ublížiť.“

A ja že mám ukončiť vojnu? Cha! Neviem ani vzlietnuť! namrzene si pomyslela Mija.

Miseagovi sa na perách mihol spokojný úsmev.

Keď ráno prevzal od Kalima amulet, presne vedel, kam pôjde. Na územie Ľubietovej už niekoľkokrát prenikol aj napriek zákazu vyplývajúcemu z Dohody, ale teraz si ho mohol konečne dobre a slobodne prezrieť. Ani nedúfal, že sa mu naskytne taká skvelá príležitosť pomstiť sa tej malej za to, čo po zasadnutí Rady povedala! A stačilo tak málo! Skryť sa za kríky a posielať k jej prútiku blokujúce zaklínadlá... A ten jej podarený pád bol ako čerešnička na torte, ktorú si s úsmevom vychutnal.

Teraz bol spokojný. Pomstil sa a mohol odísť. Necítil sa vinný, bola to jej chyba. Nemala spomenúť jeho matku! Keby to nebola urobila, možno by ju bol ušetril aspoň toho pádu...

Otočil sa a s príjemným pocitom zadosťučinenia odišiel naspäť do Hornej Vsi.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .