Mariotovi dediči 2

Blúdenie

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Mariotovi dediči 1 – Predurčenie

Mariotovi dediči 3 – Odhodlanie

Marja Holecyová

Mariotovi dediči 2 – Blúdenie – e-kniha

Copyright © Fragment 2011

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

5
V pazúroch orlajov

„Miseag? Kde si?“

Miseag luskol prstami. Mija sa ospalo pomrvila, no až keď ňou poriadne potriasol, otvorila oči. Skôr ako si stihla uvedomiť, že to všetko nebola len nočná mora, že sa naozaj stratili v lese a prenasledujú ich Zradcovia, naklonil sa k nej a zašepkal: „Počúvaj ma a tentoraz sa ma už nesnaž presviedčať o opaku.“ Všimla si, že vyzerá strhane, jeho vždy také živé oči vyzerali teraz unavené a kruhy pod nimi svedčili o tom, že v noci toho veľa nenaspal. „Odteraz musíme byť v strehu. Som si istý, že tu nie sme sami. Neviem, kto alebo čo to je ani prečo na nás ešte nezaútočili. Musíme si dávať pozor.“

„Prečo si si zrazu taký istý?“ opýtala sa pošepky ešte rozospatým hlasom.

„Počul som ich. Tiché kroky, pukot vetvičiek pod nohami...“

„Lenže to si počul aj včera, a ja som nepočula nič... A to mám dobrý sluch!“

Nadvihol obočie: „A počula si potok, keď som ťa naň upozornil?“

„To nie, lenže bol priďaleko, nemohol si ho naozaj začuť. Proste ti to vyšlo...“ Netrpezlivo sa postavil. Mija sa zamračila. „No ak to nebola zhoda okolností, potom máš sluch ako Dorian Perník...“

Na chvíľu obaja zmĺkli. Napokon sa ozval Miseag. „Až taký dobrý nie,“ ľahostajne priznal, hľadiac na les pred sebou.

Prekvapene sa posadila: „Chceš povedať, že...“

Vtom sa k nej sklonil. „Psst!“ prerušil ju a rukou jej rýchlo zapchal ústa. Ostražito sa rozhliadol naokolo. „Nevieme, aký sluch majú oni,“ zašepkal. „A nechcem, aby vedeli, že už sme ich zaregistrovali. Jednoducho mi dôveruj.“

„A čo keby si dôveroval ty mne,“ začala, keď odstrčila jeho ruku, „a povedal mi, prečo máš zrazu taký skvelý sluch. Alebo prečo ťa stále bolí rameno.“ Neodpovedal. „Miseag, čo sa stalo v Komore, keď sme neboli spolu?“

„Neviem, akým jazykom ti mám povedať, že do toho nemáš strkať nos! Je to len môj problém.“

Pokrútila hlavou: „Nie, nie, vzhľadom na okolnosti to je náš spoločný problém.“

„Nepovedal by som to ani Petemu, ani dvojičkám,“ vyhlásil a už strácal trpezlivosť, „tak prečo by som to prezrádzal tebe?“

„Pretože sa ma to týka!“ neoblomne tvrdila. „A prečo si to zatajoval aj pred svojimi priateľmi?“

„Mám svoje dôvody!“

„Som samé ucho!“

Nahnevane k nej pristúpil: „Chceš vedieť prečo?“ Naklonil sa k nej, až sa musela uhnúť dozadu. „Je mojou povinnosťou zachovať to tajomstvo a nechcem nikoho z nich ohroziť.“

„Šľachetné,“ uškrnula sa a jasne mu dala najavo, že to považuje len za výhovorky. „A to si ešte nepočul, že priatelia sú tu na to, aby ti pomohli, keď ich potrebuješ?“ Miseag sa odvrátil a pohľadom jastril do diaľky. Ranná hmla pomaly mizla, povetrie sa trblietalo v slabom slnečnom svite. „Ty vlastne chceš byť sám, pravda?“ Postavila sa a otočila sa na odchod.

„Kam ideš?“ opýtal sa nahnevane.

„Hádaj! Dúfam, že tie tvoje draky ma nebudú sledovať aj pri mojej luxusnej rannej toalete!“ zakričala a zamierila k potoku.

Keď sa Mija vrátila, Miseag bol už pripravený. Čarami zničil všetky stopy po ohnisku a zvyšky večere odhodil do potoka. Slnko vyšlo nad hory a cez husté konáre osvetľovalo kľukatú cestu pomedzi stromy, ktorou sa opäť vybrali. Konáre zostávali celkom nehybné, neozýval sa v nich nijaký šelest lesa, absolútne ticho, ktoré medzi nimi opäť zavládlo, narušoval len spev vtákov.

Terén ustavične stúpal a stromy redli. S narastajúcim nepokojom si začali uvedomovať, že čoskoro stratia ochranu hlbokého lesa a Zradcovia ich zo vzduchu môžu zbadať.

Miseagovi ešte stále vŕtali v hlave ich záhadní prenasledovatelia. Bol si istý, že to nie sú Mariotovi sluhovia, tí by boli agresívnejší a okamžite by na nich zaútočili. No Marioto nebol jediné zlo, ktoré ich na svete mohlo postretnúť... Miseag dúfal, že ich v pravý čas odhalí, nájde niekoho z nich a získa od neho odpovede na otázky, ktoré mu nedali spať.

Napredovali a svetla stále pribúdalo. Nebolo však tak horúco ako v predošlý deň, povetrie oťaželo a zdusnelo. Keď vyšli spomedzi stromov na široké trávnaté priestranstvo, jasne videli kopiace sa mračná.

„Zdá sa, že sa ti splní prianie,“ podotkol Miseag. „Konečne to bude mať tú správnu atmosféru.“

Miji to však nerobilo radosť.

Pred nimi, hoci ešte ďaleko, sa čnel vrchol kopca. Viedla naň čoraz strmšia a skalnatejšia cesta.

„Mali by sme sa čo najskôr dostať na vrchol,“ povedala Mija. „V daždi sa nám bude ťažko stúpať po skalách.“

„A hlavne nás nič nebude kryť,“ znepokojene dodal Miseag a jeho pohľad opäť zablúdil k oblohe. Podľa ich tempa odhadoval, že do večera nestihnú vyliezť až na vrchol. Vedel, že dôležitejšie ako rýchle napredovanie je zostať ukrytý. Bolo logické, že Zradcovia ich budú hľadať v okolí potoka, ktorý ich viedol až k hore, no nemohli sa odkloniť, lebo bez vody by nevládali pokračovať. Ich jedinou nádejou teda bolo ukrývať sa.

Rýchlo prešli otvoreným priestranstvom, a keď sa opäť ocitli v rednúcom lese, Miseag sa vyšvihol na vysoký dub a vyliezol po jeho konároch do výšky. Mija si zatiaľ sadla na zem a oprela sa o kmeň stromu. Nohy ju už neznesiteľne boleli, no v tej chvíli nemohla protestovať proti rýchlemu tempu, ktoré nasadil Miseag.

„Čo tam toľko robíš?“ zakričala, keď sa dlho nevracal.

„Ticho!“ zahriakol ju.

Postavila sa a nervózne hľadela pomedzi konáre duba. Miseag po nich zliezol až o dobrých pár minút neskôr.

„Čo sa stalo?“ pýtala sa, hneď ako bol dosť blízko na to, aby nemusela kričať.

„Videl som oddiely na vuznoškách,“ začal. Keď zachytil jej preľaknutý pohľad, dodal: „Neboj sa, nemohli ma vidieť. Aspoň zatiaľ nie. Mierili na východ. Potom sa niekoľkí oddelili a leteli rovno na juh. To momentálne nie je až taký problém. Zdá sa, že do lesa vypúšťali zaklínadlá, zrejme vyhľadávacie. Neviem, ako rýchlo môžu letieť, no ak to robia dôkladne, musíme si dávať pozor. Je malá šanca, že nás nezasiahnu.“

„Sú také isté ako to, čo do nás vletelo v Komore?“ opýtala sa.

Rozhliadol sa naokolo: „Neviem, nevidel som ich dosť jasne. Ani som si nie istý, či sa za tým neskrýva iná mágia. V každom prípade teraz lesmi letia ich čary.“

Mija začala rátať na prstoch: „Zradcovia, ich čary, tvoje draky, počasie... vynechala som niečo ?“

„Možno nás hľadajú aj ľudia z klanov...“ uvažoval Miseag. „Ak má Spoločenstvo nejakých vyzvedačov v Magrade, vedia, že sa nám podarilo utiecť. Potom určite aj oni prehľadávajú lesy.“

„Čo nám môže byť úplne jedno, lebo ich asi ťažko odlíšime od Zradcov,“ uzavrela Mija.

„Možno by som ani nechcel, aby ma našli,“ ticho dodal Miseag a opäť sa vydal na cestu.

Mija sa zamračila a vykročila za ním. „A vraciame sa k včerajšej horúcej téme. Čo vlastne chceš?“ opýtala sa. „Nebudeme tu blúdiť do konca života. Skôr či neskôr nás niekto objaví alebo nájdeme pomoc! Mal by si si ujasniť, kam chceš ísť.“

„A ty v tom máš nebodaj jasno?“ opýtal sa a ešte viac zrýchlil.

„Dnes už áno. Myslela som si, že vyhľadám otca, ale myslím, že ak ma aspoň trochu poznajú, sledujú ho vo dne v noci. Najmúdrejšie bude obrátiť sa na Kalenčákovú, tá nám pomôže.“

„A ako podľa teba bude vyzerať tá pomoc?“

Mija neodpovedala, ani ona nevedela, čo by vlastne od Kalenčákovej mohli žiadať, ale svoje rozhodnutie už nemienila zmeniť. Vyhľadá Adrianu. Vtom si uvedomila, že Miseag trocha zmenil smer ich cesty, kráčali viac na východ, krížom cez vrch.

„Kam to ideme?“ opýtala sa.

„Do večera nestihneme vyliezť na vrchol, bude lepšie, keď si nájdeme poriadnu skrýšu a zajtra budeme pokračovať v ceste. Hore som videl jaskyňu, alebo možno len dieru, kde by sa dalo prespať.“ Bez zaváhania pokračoval ďalej.

„A odkedy si sa stal veliteľom tejto túry?“ opýtala sa.

Spomalil: „O čom to hovoríš?“

Potiahla ho za ruku a prinútila zastaviť: „Rešpektovala som, keď si hovoril, kam máme ísť a ako. Spolieham sa v tom viac na teba ako na seba. Ale mohol by si byť aspoň taký láskavý a pred tým, ako zmeníš naše plány, vypočuť si aj môj názor.“

„Máš pocit, že v tejto situácii sa mi chce riešiť tvoj pocit menejcennosti?“

„Máš pocit, že v tejto situácii nemám čo hovoriť do tvojich rozhodnutí? Je zbytočné trmácať sa krížom a predlžovať si cestu na druhú stranu vrchu! Ak aj bude pršať, tak trocha zmokneme, máme zaklínadlá na ohriatie. Nechcem strácať zbytočne čas, keď si Zradcov videl tak blízko.“

„Tak si rob, čo chceš! Pokojne sa môžeme oddeliť a každý ísť svojou cestou, čo ty na to?“

„Že si hlupák!“ odsekla. „Miseag, nie si môj veliteľ ani starešina! Nemáš právo rozkazovať mi a správať sa ku mne ako k nesvojprávnej. Môj názor je rovnako dobrý ako tvoj.“

„Uznaj, že bezo mňa by si sa v lese ďaleko nedostala, tak jednoducho začni veriť mojim rozhodnutiam, lebo zase zbytočne strácame čas.“

„A ty nezabúdaj, že bezo mňa by si sa nedostal ani sem do lesa,“ jedovato mu pripomenula.

„S týmto končím!“ vyhlásil. „Idem si svojou cestou a...“

Nedohovoril. Neskoro si všimol zelenkavý záblesk svetla, ktoré letelo priamo cez stromy spoza Mijinho chrbta. „Pozor!“ zakričal a rukou ho okamžite odklonil nabok. No v tej chvíli sa záblesk rozdvojil – časť sa mu podarilo odkloniť a časť stále letela k nim.

Chcel ho opäť odkloniť, ale Mija ho zrazu odsotila. Zvalil sa na zem a potiahol ju k sebe. Zelený záblesk im preletel ponad hlavy ako vír.

„Zasiahol nás?“ opýtala sa rozrušene, hľadiac, ako sa rýchlo stráca v diaľke.

Miseag vyskočil na nohy a pozorne sa rozhliadol po okolí: „Neviem to iste. Myslím si, že nie.“ Keď sa ubezpečil, že v okolí sa nijaké ďalšie zaklínadlo nenachádza, otočil sa a podal jej ruku.

Nadvihla obočie. „Pokúsime sa zachovať mier, aspoň kým sa toto tu neskončí?“ opýtala sa.

Prikývol a ona mu dovolila, aby jej pomohol postaviť sa.

Počkal, kým sa opráši od zeme a popadaných vetvičiek. Potom pokračoval cestou, ktorá ich mala zaviesť do jaskyne. Ani sa neobzrel, či ho nasleduje.

„A potom, že som tvrdohlavá,“ zahundrala si popod nos, než sa vydala za ním.

Kráčali v tichu, ktoré občas preťal studený závan vetra. Cesta bola čoraz strmšia a skaly, ktoré obchádzali, boli čoraz väčšie. Únava spomaľovala ich tempo. Stromy plynule prechádzali do nízkych kríkov, a preto sa stále museli obzerať nielen naokolo, ale aj nahor, či im nehrozí nebezpečenstvo.

Miju už ledva niesli nohy, chcela navrhnúť prestávku, no v tej chvíli sa čosi zmenilo a ona zarazene zastala.

„Čo je?“ pýtal sa Miseag a podozrievavo sa rozhliadol po okolí.

Mija zastala a uprela oči pred seba. Celé telo sa jej zachvelo od náhlej nevoľnosti, žalúdok jej zovrela nepríjemná predtucha. Vzduch naokolo akoby oťažel.

„Mija...“ začal Miseag, ale v tej chvíli uvidel v diaľke čosi, čo dovtedy považoval len za mračno. Letelo prirýchlo. Zbystril zrak, čelo sa mu zvraštilo.

„Niečo sa deje...“ zašepkala Mija. Telom jej prešla studená triaška.

Až vtedy Miseagove oči rozoznali siluety tvorov, ktoré leteli priamo k nim. „Bež!“ zvolal, schytil Miju za ruku a rozbehol sa čo najrýchlejšie k jaskyni, ktorá ich ako jediná mohla skryť.

„Čo to je?“ zmätene sa pýtala, lapajúc po dychu.

„Orlaje!“

Mija si z Dobríkových hodín matne spomínala na obrovské tvory podobné orlom s dobre vyvinutým zrakom, ktoré boli na pokraji vyhynutia. A ktoré práve teraz už iste vedeli, kam majú letieť, ak ich pán poslal hľadať Mariotových dedičov.

Obaja bežali po skalnatom teréne, čo im sily stačili. Boli však priveľmi vyčerpaní a orlaje, takmer dvakrát väčšie ako človek, leteli rýchlejšie než obyčajné vtáky.

„Bež!“ kričal Miseag a s hrôzou hľadel na približujúce sa tvory. Vedel, že majú ostrejšie pazúry ako paluše a nepoznal mágiu, ktorá by ich dokázala zastaviť. Tak ako každý tvor, v ktorom kolovala mágia, ani tieto by nereagovali na odháňacie zaklínadlá a ich telá boli priveľmi pevné, aby podľahli omračovadlám.

Orlaje boli už takmer pri dedičoch, a jaskyňa sa ešte len črtala v diaľke. Hrôzostrašné tvory začali v obrovskej rýchlosti klesať nadol a dediči sa rozbehli ešte rýchlejšie, hoci vedeli, že nemajú dosť času dobehnúť až k skrýši.

Mija cítila, ako sa v nej opäť hromadia magioly, znovu zapĺňali jej myseľ a zopár iskričiek jej vyletelo z rúk. Keď sa k nim priblížili pazúry jedného z orlajov, zvreskla od hrôzy. Od ich zápachu jej skrúcalo žalúdok.

Miseag ju včas zvalil na zem a orlajove pazúry sa zovreli naprázdno. Dediči sa kotúľali po ostrých kameňoch do doliny. Zastavila ich až veľká skala trčiaca zo zeme. Obaja zastonali od bolesti. S divokým škrekom k nim zlietli ďalšie orlaje a chňapli po nich svojimi obrovskými pazúrmi. Mija obranne natiahla ruky pred seba a dovolila magiolám uniknúť z jej mysle tak rýchlo, ako sa do nej valili. Zlatisté iskričky sa spojili do obranného poľa čaruly, ktorá obalila telá oboch dedičov. Keď sa nohy orlajov dotkli Mijinej mágie, tvory začali odporne škriekať. Na mieste, kam vrážali, sa však ochrana narušila a iskričky z nej vyleteli do výšky, kde pomaly splývali s ťaživým vzduchom.

Miseag pomohol Miji postaviť sa. „Poď, rýchlo!“ Videl, že Mija slabne a magioly sa jej pomaly míňajú. Chytil ju za ruku a druhú nadvihol pred seba. Z prstov mu vyletel jantárovožltý tieň a spojil sa s Mijinou čarulou. Obalil ju do ďalšej ochrannej vrstvy. Vzápätí aj on pocítil slabosť, mágia z neho čerpala veľa energie.

„Bežme!“ zavelil zadychčaným hlasom. S rukami spojenými v pevnom zovretí a obklopení čarulou sa rozbehli nahor do jaskyne. Orlaje do nich vrážali svojimi pazúrmi a prerážali si cestu cez mágiu dedičov. Škriekali čoraz neznesiteľnejšie. Boli ako zúrivé levy, ktoré sa bijú o svoju korisť.

Dediči zoslabnutí z behu a udržiavania čarule utekali pomedzi ostré skaly. Dostali sa už blízko k cieľu, no zúfalo slabli a orlaje na nich divoko dorážali.

Od jaskyne ich delilo už len pár krokov, ale už nevládali dlhšie udržať mágiu vo svojich rukách. Orlaje na nich naraz zaútočili a čarula sa rozpadla. Obaja dediči spadli na zem a nohy ich odmietli ďalej poslúchať.

Keď ich orlaje už-už chytali do pazúrov, podarilo sa im uhnúť. Odkotúľali sa každý na inú stranu. Miseag sa rýchlo spamätal a po štyroch sa vyškriabal do jaskyne, kde si ho orlaje nevšímali. Všetku svoju pozornosť venovali Miji.

Stihla sa vyhnúť útoku jedného z nich, no ďalší schmatol jej dlhé telo do pazúrov a zaškriekal od radosti. Miji sa zdvihol žalúdok od nevoľnosti. Metala sa, silou znásobenou mágiou udierala do jeho pazúrov, zatiaľ čo ostatné orlaje mávali krídlami a snažili sa odplašiť svojho druha, ktorému sa podarilo korisť uchmatnúť.

Vtom k nim doletela skala a jedného z nich trafila do krídla. Zaškriekal od bolesti a skotúľal sa nadol. Nato k nim prisvišťala ďalšia skala. Orlaj, ktorý držal Miju, bol nemotorný a nestihol sa jej uhnúť tak ako jeho druh. Skala ho udrela priamo do hlavy. Tvor spadol na zem a zovretie sa uvoľnilo.

Miseag sa z jaskyne pokúsil vyhodiť ďalšiu skalu, no bol už veľmi vyčerpaný. Kým tak stihol urobiť, Miji sa podarilo vyslobodiť a, ledva lapajúc dych, rozbehla sa za ním. Posledný nezranený orlaj sa však napriek hroziacemu útoku rozhodol zastaviť ju. Magioly sa v nej opäť rozprúdili, vykríkla, z prstov jej vystrekol ostrý záblesk svetla a na okamih oslepil divokého vtáka. Ruky jej vzápätí ochabli od únavy. Z posledných síl utekala do jaskyne.

Miseagovi sa vnútri konečne podarilo vytrhnúť zo steny jaskyne ďalšiu skalu. Orlaj, ktorému poranil krídlo, sa medzitým spamätal a spolu s oslepeným druhom letel k jaskyni.

Mija vbehla dnu, skôr ako ju stihli opäť uchmatnúť. Otvor však bol ešte vždy dosť veľký a ona ani Miseag už nemali síl útočiť na neoblomné vtáky. Miseag z posledných síl hodil vytrhnutú skalu do jedného z orlajov. Skala však len dopadla k jeho nohám.

Nato sa obaja dediči rozbehli dovnútra zužujúcej sa jaskyne a zanechávali za sebou orlaje, ktoré zúrivo škriekali a dobýjali sa dnu. Skaly ich však zastavili pár metrov od vchodu, lebo otvor bol pre ne priúzky. To ich však neprinútilo vzdať sa. Divo zatínali do skál svoje mocné pazúry.

Skaly sa otriasali a zo stropov sa uvoľňovali prvé ostré úlomky.

„Utekaj!“ zakričal Miseag. Rozbehli sa hlbšie do tmavej jaskyne, potkýnajúc sa o hrbolce, ktoré nemohli vidieť, a uhýbajúc pred padajúcimi skalami. Jedna z nich zasiahla Miseaga do ramena, ďalšia udrela Miju do chrbta. Napriek tomu bežali hlbšie a hlbšie do hustnúcej tmy.

Steny sa čoskoro prestali otriasať a dediči zastali v absolútnej tme.

„Miseag? Kde si?“ rozrušene volala Mija. Ich hlasné dýchanie sa rozliehalo po celej jaskyni, no z diaľky k nim ešte stále doliehalo škriekanie.

„Tu,“ začula pár krokov pred sebou. Miseag mal zoslabnutý hlas rovnako ako ona.

S rukami natiahnutými pred seba kráčala k miestu, odkiaľ ho počula.

Jej roztrasené prsty sa dotkli Miseagovho ramena a on sa mykol. Chytil ju za ruku a pevne zovrel. „Musíme ísť ďalej... Zradcovia sem môžu prísť každú chvíľu,“ zašepkal. „Orlaje ich prilákajú.“

„Áno, ale najprv sa trocha vydýchajme,“ povedala tichým hlasom.

Obaja chvíľu stáli oproti sebe. V tme videli len svoje oči lesknúce sa od únavy a naberali do pľúc čerstvý vzduch.

„Svietji,“ zašepkal Miseag a vzápätí sa v jeho ruke zjavil zlatistý obláčik svetla. Na okamih osvetlil ich vyčerpané tváre. Potom sa otočil a vrhol svetlo na skaly, medzi ktorými stáli.

Ďalej viedol len jediný úzky chodník. Na jeho koniec nedovideli, no vedeli, že niet inej cesty. Orlaje im nedali na výber, museli pokračovať po chodníku do temných hlbín jaskyne.

6
Súboj s vodníkmi

„Dobre, vyhrala si.“

Keď si aj Mija vyčarila v ruke svietiacu guľu, vydali sa na cestu. Kráčali rýchlym krokom vedľa seba, v diaľke počuli škriekanie orlajov a pred sebou videli len nikde sa nekončiacu tmu.

Miseag občas spomalil a prehliadol si skalné steny. Uvedomil si, že nie sú jediní ľudia, ktorí tadiaľ prechádzali. Skaly museli upraviť ľudské ruky, bolo málo pravdepodobné, že taký priamy chodník vytvorila príroda. To sa mu nepáčilo – kam ich asi tá cesta zavedie? Ku komu?

„Počujem vodu,“ ozval sa po chvíli. Mija, samozrejme, nepočula nič, ale už mu verila.

„Ozvi sa, keď budeš počuť šumenie lesa,“ odvetila. „Alebo, ešte lepšie, trúbenie áut.“

Miseag si všimol, že ruka, v ktorej drží svetlo, sa jej trasie a ona rozrušene hľadí pod nohy, aby nespadla. Na okamih mu napadlo, že zastanú a počká, kým sa Mija ako-tak upokojí, no ten nápad okamžite vypustil z hlavy. Podstatnejšie bolo vypadnúť z jaskyne, skôr ako sa v nej zjavia Zradcovia.

Ani netušili, ako dlho kráčali, keď sa zrazu ocitli v priestrannej chodbe. Z jednej strany ju obklopovali studené skaly, na druhej strane cez úzku skalnú dieru pretekal silný prúd vody.

„Ak vie nájsť cestu von voda, mohli by sme aj my,“ veselo nadhodila Mija.

„Ak tá jediná cesta nevedie dolu prúdom,“ zamrmlal Miseag a pokračoval ďalej po hrboľatom chodníku. Narastal v ňom nepríjemný pocit, akási predtucha podobná Mijiným, že východ tak ľahko nenájdu. Temná chladná atmosféra v jaskyni len umocňovala jeho obavy. Vzduch bol čoraz ťažší a dusivejší. Miseagovi bolo jasné, že od čerstvého povetria sa vzďaľujú.

Chodba sa začala zužovať, takže sa občas ledva prepchal pomedzi jej úzke steny.

Zrazu Mija zastala. „Počkaj,“ zašepkala a s prižmúrenými očami hľadela do zeme, podobne ako krátko pred útokom orlajov.

„Čo sa deje?“ opýtal sa Miseag a znepokojene na ňu pozrel. Už poznal jej zlé predtuchy. Telo sa jej chvelo. Vtom začul akýsi nepríjemný tichý zvuk v diaľke pred nimi. Otočil sa a zosilneným svetlom zasvietil do chodby.

Mija začala pomaly ustupovať. „Niečo tam je...“ prestrašene zašepkala.

Ten zvuk sa približoval, bol takmer nepočuteľný, Miseag bol presvedčený, že Mija ho ani neregistruje.

„Nemôžeme sa vrátiť,“ povedal a prinútil ju zastaviť sa.

Mije sa zmocňovala panika. Opäť ju chytil za ruku a vykročili spolu vpred. Kráčali však pomaly a opatrne. Svetlo z ich rúk osvetľovalo celé okolie chodby. Hľadeli pred seba a rozšírenými očami hľadali aj ten najmenší pohyb.

„Máš ešte magioly?“ opýtal sa jej Miseag.

„Nie... nie veľa.“

„Tak sa budeme musieť spoľahnúť na amulety.“

Mija pevnejšie stisla jeho ruku.

Už tušil, čo je ten nepríjemný zvuk pred nimi. Bolo to ako trepotanie motýlích krídel. Ostražito sledoval vrchné steny jaskyne.

„Nepáči sa mi to,“ zašepkala Mija.

A v tej chvíli ich Miseag uvidel. Najprv si myslel, že k nim letí akýsi tmavý tieň a bol pripravený odkloniť ho, no vtom si uvedomil, že je to roj. Obrovský roj tmavých drobných tvorov. Trepotanie ich blanitých krídel sa odrážalo od kamenných stien a umocňovalo nepríjemný zvuk, ktorý roj sprevádzal.

„Te ognado!“ zakričal Miseag a z rúk mu vyletel mocný zelený tieň.

Vrazil do roja, no tvory sa mu vyhli – niektoré ho preleteli, iné vzlietli ponad jeho záblesk.

„Te ognado!“ zakričali obaja dediči naraz. No letiaci roj to nezastavilo, opäť sa uhol a letel priamo oproti nim.

Nato Mija potiahla Miseaga a rozbehla sa s ním naspäť cestou, ktorou prišli.

Miseag sa ešte raz pokúsil odohnať roj, no ten bol šikovnejší. Zaklínadlo sa ho ani nedotklo. Bol už dosť blízko, aby Miseag rozoznal tvary drobných tiel. Nemusel dlho loviť v pamäti, aby si uvedomil, že oproti nim letia netopiere kerbesy. Tvory veľké ako muchy, ktoré kedysi dávno chovali čarodejníci z jediného dôvodu – aby chránili ich poklady pred votrelcami. Hnev kerbesov bol veľmi nepríjemný – zaútočili na kožu zlodejov a ostrými zubami ju po kúskoch vytrhávali. Hovorilo sa však, že už dávno vyhynuli...

„Rýchlo!“ zvolal Miseag, keď si uvedomil, čo im hrozí, a rozbehol sa. No kerbesy boli rýchlejšie. Keď ich od dedičov delilo už len pár metrov, Miseag spomalil a zodvihol ruku do výšky. Z prstov mu vyletelo zopár lúčov, ktoré vytvorili pred netopiermi tenkú ochrannú stenu. Roj do nej narazil a kerbesy odhodilo dozadu. Hneď sa však spamätali a leteli zase vpred.

„Mija, pomôž mi!“ kričal Miseag.

Mija zodvihla voľnú ruku do výšky vedľa Miseagovej, no z prstov jej vyšiel len slabý záblesk. Bola veľmi unavená.

Roj opäť zaútočil na ich čarovnú stenu a Miseag cítil, ako mu slabnú ruky. Keď sa kerbesy odrazili od jeho čaruly, rozbehol sa s Mijou vzad. Druhou rukou udržiaval ochrannú stenu a to ich spomaľovalo. Musel bežať pospiatky a Mija ho viedla najšikovnejšie, ako vedela.

Roj na nich so škrekotom opäť útočil a odčerpával Miseagovu silu. Potom však kerbesy pochopili, že proti jeho stene nemajú šancu, a tak leteli tesne pred ňou. Čakali na chvíľu, keď Miseag stenu už neudrží a ony budú môcť zaútočiť.

Zrazu sa opäť ocitli v chodbe s ľadovým potokom.

„Miseag!“ zakričala Mija. „Do vody!“

Miseag v tej chvíli zrušil ochranu čaruly a spolu s Mijou sa vrhol do prúdu vody. Chlad mu najprv celkom vyrazil dych. Pokúsil sa vyplávať nad hladinu a nadýchnuť sa, no prúd ich stiahol so sebou a len sa v ňom bezmocne metali. Ruky sa im zakrátko rozdelili. Prúd ich nemilosrdne unášal pomedzi ostré skalné steny, ktoré ich udierali po celom tele.

Miseag si v panike uvedomil, že v nohaviciach má Knihu odpovedí s listom aj s amuletom. Rukou si pridŕžal vrecko, kde ich skrýval. Začal strácať vzduch z pľúc, v hlave mu dunelo. Pred sebou uvidel Miju, ako sa márne pokúša vyplávať na hladinu.

V hrudi pocítil tupú bolesť. Ešte rýchlejšie kopal nohami. Prúd sa spomaľoval a Miseag videl, že Miji sa už takmer podarilo vyplávať. Ľadová voda im však nedopriala veľa času. Len čo sa obaja nadýchli nad hladinou, prúd ich opäť nemilosrdne stiahol so sebou a museli sa ponoriť, aby prešli cez úzky skalný otvor. Miseag ešte stále v jednej ruke zvieral Knihu s amuletom.

Myseľ mu zaplnil pocit absolútnej bezmocnosti. Udrel sa o stenu, pre jeho telo bol otvor priúzky. Vtom sa však tok ešte zrýchlil a Miseag vytušil, čo sa stane, len čo zbadal svetlo. Voda vytekala vodopádom do lesnej zátoky.

Nedostatok vzduchu aj údery skál z Miseaga odčerpali takmer všetku energiu. Nebol už schopný ani kopať nohami či nadýchnuť sa. Do pľúc sa mu tlačila voda. Vtom sa dostal na koniec jaskyne a vodopád ho zmietol so sebou.

Mijino telo letelo tesne pred ním.

Pád do zelenkavej vody bol bolestivý. Prúd ich stiahol takmer na zarastené dno. Miseag kopol nohami nahor, rukami zachytil Miju a spolu plávali nad hladinu. Hneď ako sa ich ústa ocitli na čerstvom vzduchu, začali vykašliavať vodu. Lapali po dychu, telá sa im triasli od únavy a slabosti. Voda už nebola taká ľadová ako v jaskyni, no napriek tomu mali ruky aj nohy stuhnuté, takmer ochromené.

Keď sa Miseag konečne dokázal zhlboka nadýchnuť, vytiahol z vrecka Knihu odpovedí a skontroloval ju. Mija si to nevšimla, ešte stále vykašliavala vodu.

Malá kožená Kniha zostala neporušená. Voda akoby sa ani nebola dotkla jej tvrdých strán. Odľahlo mu.

A možno by už pokojne preplával až k brehu, keby ho vzápätí neschmatlo čosi zdola. Studené ruky ho stiahli pod hladinu.

Mija ešte stále ledva lapala dych, keď začula špľachot vody.

„Miseag!“ vykríkla. Klesal čoraz nižšie pod zelenú hladinu a akoby s niekým bojoval. Zhlboka sa nadýchla a ponorila sa do žabacozelenej vody. Miseaga ťahali ku dnu dvaja muži s lysými hlavami, oblečení len v priliehavých zelenkavých nohaviciach. Jeden z mužov sa ho pokúsil udrieť do hrude. Miseag čosi pevne zvieral v ľavej ruke a voľnou rukou sa bránil.

Miju ešte viac ako nečakaný útok šokovalo, že muži dýchajú. Zatiaľ čo Miseag otváral ústa v márnej snahe nasať vzduch, muži sa bez najmenších problémov nadychovali vody. A Miju si vôbec nevšímali.

Z Miseagových prstov vyšľahlo svetlo a jedného z mužov udrelo. Ten sa skrútil od bolesti a klesol nižšie, no druhý ho udrel do tváre a Miseag mal čo robiť, aby ešte vládal kopať nohami. Z Mijiných prstov v tej chvíli vyleteli magioly a vrazili do hrude útočiaceho muža. Ten otvoril ústa, akoby chcel vykríknuť. Miseag sa na chvíľu uvoľnil a rýchlo začal plávať nahor. Aj Mija sa potrebovala nadýchnuť, a tak plávala za ním.

Jeden z vodných mužov sa medzitým spamätal. Keď sa dediči vynorili z vody, znovu zaútočil na Miseaga. Stiahol ho nadol a z celej sily sa naňho vrhol.

Mija to všetko sledovala. Počkala na správny okamih, aby si bola istá, že nezasiahne Miseaga, a potom vypustila z rúk ďalší zlatistý záblesk. Magický prúd s ohromnou silou vrazil do útočníka a ten začal klesať na dno.

Miseag sa vynoril a zhlboka sa nadýchol.

Obaja dediči plávali, čo im sily stačili. Tušili, že druhý muž sa takisto pokúsi zaútočiť. Miseag sa dostal k brehu skôr ako Mija. Vyštveral sa po blatistom kopčeku nahor a natiahol ruku, aby jej pomohol. Šmykla sa, no zachytil ju a potiahol nahor.

Vtedy za ňou zbadal vodného muža. Zostával ponorený pod hladinou, ani raz nevyplával na povrch, aby sa nadýchol. Vo vode sa pohyboval rýchlo a ľahko ako veľká ryba.

Miseag pomohol Miji postaviť sa na nohy. Muž vyskočil z vody a rozbehol sa za nimi. Štíhle svalnaté telo mal bledé, pokožku takmer priehľadnú. Skočil na Miseaga a zrazil ho k zemi. Mija pri náraze stratila rovnováhu a spadla tiež, no rýchlo sa spamätala. Miseag zápasil s mužom, prevalil ho, udrel ho do tváre a už-už sa chystal uvaliť naňho zaklínadlo, no Mija bola rýchlejšia. Magioly zasiahli vodného muža do hlavy a ten okamžite stratil vedomie.

Miseag sa otriasol a pribehol k Miji. „Rýchlo preč!“ súril ju. Unavení a skrehnutí sa rozbehli do lesa pred sebou.

Nevládali však bežať dlho. Keď sa ocitli na čistinke, zastali a vysilení sa zvalili na zem. Chvíľu zadychčane nasávali vzduch do pľúc a hľadeli nad seba.

„Nič nepočujem,“ ozval sa Miseag. „Nesledujú nás.“

Mija mala pocit, že sa už nikdy nepostaví na nohy. Telo mala doudierané a celkom vyčerpané. „Aspoňže neprší,“ zašepkala, hľadiac na rozjasnenú oblohu. Ešte pred pár hodinami za svoj najväčší problém považovali dážď a to, že pod stromami nebudú krytí. Teraz im to pripadalo malicherné. Mija sa zachvela nielen od únavy, ale aj od zimy. Mokré oblečenie ju chladilo na celom tele.

Miseagovi vírili v hlave podobné myšlienky, lebo po chvíli sa posadil a vyzliekol si košeľu. Mija s rozpakmi odvrátila zrak, no predtým si nechtiac všimla jeho ľavé rameno.

Nesmelo sa otočila a prezrela si jeho chrbát. Nepochybovala, že aj jej telo je aspoň také doudierané ako to jeho, no ranu na jeho ľavom ramene nemohli spôsobiť skaly ani orlaje. Miseag si medzitým čosi vložil do vrecka nohavíc. Až potom si všimol jej skúmavý pohľad.

„To máš ešte z Komory?“ opýtala sa.

Pošúchal si ranu a odvrátil sa od Mije. Na celom ramene mal hnisajúcu spáleninu. Akoby mu ktosi do kože vypálil znak. Celú pokožku mal sčervenanú, takže Mija dobre nevidela jeho tvary.

„Prečo si to nechceš vyliečiť?“ pýtala sa ďalej.

„Lebo neviem ako,“ odvetil Miseag, pohľadom blúdiac po lúke. „Skúšal som na to všetky zaklínadlá, ktoré poznám.“

Zamračila sa: „Musí sa to dať, veď to vyzerá príšerne...“

„A nechci vedieť, ako to bolí.“

Mija si spomenula na jeho strašný výkrik v Komore. Nereval tak, ani keď ho vír obúchaval o steny, ani keď unikali pred Zradcami či orlajmi. Sadla si a odhodlane sa naňho pozrela. „Pokúsim sa to vyliečiť.“

„Nedokázala si si vyliečiť ani vlastné zranenia,“ pripomenul jej. „Ťažko vyliečiš niečo takéto...“

„Všade, kde si normálna mágia nevie poradiť, pomôžu magioly,“ tvrdila a snažila sa hľadieť mu priamo do očí a neprezerať si jeho telo. Neubránila sa myšlienke, že práca na ranči a pravidelné tréningy mu očividne prospievali. Napriek tomu, že bol celý dobitý a hrbil sa od vyčerpania, vyzeral... v mysli sa jej vynorilo len jediné slovo... príťažlivo.

Nadvihol obočie: „To je nové porekadlo?“

„To je pravda! No tak, dovoľ im, nech ti to skúsia zaceliť. Za to nič nedáš. Dobre vieš, že ti tým neublížim. Ja som ti dovolila liečiť Joachima...“

„Magioly si šetri. Určite sa nám ešte zídu,“ odvetil.

„Nejaké sa po tej naháňačke pod vodopádmi ešte nájdu. A ručím ti, že keď nám bude hroziť nebezpečenstvo, zase sa vo mne vytvoria. No ťažko ich budem schopná použiť na nejaké seriózne kúzla, som priveľmi unavená.“

„Tak sa nevyčerpávaj zbytočnosťami,“ odsekol a odvrátil sa od nej. Sledoval oblohu a jej skúmavý pohľad si nevšímal.

„Tí plešivci...“ začala Mija po chvíli, „vodníci, či čo to vlastne bolo, nešli po mne, uvedomil si si to? Útočili iba na teba... Alebo,“ počkala, či Miseag nezareaguje, no on stále mlčky upieral zrak nad seba, „možno nechceli teba, ale to, čo vlastníš...“ Na chvíľu sa odmlčala. Miseag sa ani nepohol. „Vieš, aká je moja teória? Z Komory si si zobral nejakú mocnú vec, zrejme knihu. Nazvime ju predmet A. Tento predmet A ti spôsobil nepeknú ranu na ramene... ťažko povedať, akým spôsobom, ale dobre. Nuž a vodníci si predmet A všimli. Ktovie, možno ho ucítili, ak je taký mocný. A celkom bez rozmýšľania sa pokúsili vziať ti ho. Preto nemali záujem o mňa. Niečo mi však vŕta v hlave. Vyhlasuješ, že predmet A je tvoj. To je pekné, ale ako sa mohol tvoj majetok dostať do Komory? Hovoril si to už vtedy, keď si si myslel, že to je iba ľubietovská Komora. Takže ju tam musel dať niektorý starešina Ľubietovej, no Metoj to nebol, inak by sa ťa nepýtal, čo si tam hľadal. Nuž a máme tu ešte neznámu osobu, nazvime ju B, ktorá o predmete A vedela a skryla ho do Komory. Zrejme preto, že to považovala za bezpečné miesto. A potom, čo som videla pánov vodnatých, povedala by som, že by jej tam bolo lepšie, lebo teraz máme na krku nielen Zradcov, ale aj akýsi predmet A, po ktorom šalejú rybací chlapci spod vodopádov...“

Na chvíľu sa medzi nimi rozhostilo ticho. To napokon prerušil Miseag. „Dobre, vyhrala si,“ vyhlásil a pozrel sa na ňu.

„Tak teda – čo je predmet A a osoba B?“ opýtala sa, úprimne prekvapená, že to bolo také jednoduché.

„Nie, to ti nikdy nepoviem, ale môžeš sa pokúsiť vyliečiť mi tú ranu.“

Prevrátila oči. „Tak ľahko ma neodradíš,“ varovala ho, kľakla si na kolená za jeho chrbát a prezrela si zapálenú ranu. Pri pohľade na vypálené mäso sa jej obracal žalúdok, no keďže ho mala už úplne prázdny, nebála sa, že sa povracia. Zhlboka sa nadýchla a priložila prsty k zraneniu.

Miseag zastonal od bolesti.

„Prepáč,“ zašepkala Mija. Nadvihla prsty tesne nad jeho pokožku a dovolila iskričkám, aby sa uvoľnili. Všimla si, že keď prvá dopadla na ranu, Miseagovo telo sa naplo, no už si dal záležať, aby nahlas neprejavil bolesť.

Magioly jej začali vyskakovať z prstov, vnikali do rany a pokryli ju zlatistým oparom. Miseag pevne zovrel trs trávy pod sebou, svaly mal celkom napnuté. Mija cítila, že mágia ju oberá o posledné zvyšky síl, ktoré jej zostali. Hlava sa jej zakrútila a ledva udržala ruku vo vzduchu.

Iskričky vnikali do rany, no cez ich opar Mija nevidela, či účinkujú. Po chvíli si všimla, že Miseag už nie je taký meravý. No nechcela nič nechávať na náhodu, dovolila magiolám, aby sa celkom vyčerpali. Pred očami sa jej zatmelo, no ešte zbadala záblesky posledných iskričiek, ktoré jej vyskočili z prstov.

Potom sa s ňou celý svet bláznivo zatočil a upadla do milosrdného bezvedomia.

7
Nagliov azyl

„Je Maettreg. Vyzerá presne tak, ako mi ich opisovali.“

Keď sa Mija prebudila, príroda sa norila do hlbokej tmy. Zmätene sa rozhliadla naokolo. Ležala v lese na zohriatej zemi a oproti nej sedel Miseag opretý o kmeň stromu. Oči mal zatvorené. Chcel držať stráž, kým ona spala, no únava nakoniec premohla aj jeho. Zelený oheň dohorieval a pred ním ležali kúsky opečeného mäsa.

Zaplavil ju príval vďačnosti. Uvedomila si, že aj jej oblečenie, hoci celé dotrhané, je suché a všetky rany na nohách a rukách má zacelené. Bez jej vedomia jej vysušil tričko aj nohavice, vyliečil všetky zranenia.

Sadla si a znova sa poobzerala. Čistinku, ktorú si naposledy pamätala a kde odpadla, nevidela. Naokolo sa rozprestieral iba hustý les. Premýšľala, či ju Miseag preniesol na vlastných rukách, alebo ju nechal levitovať nad zemou. Obe možnosti sa jej vzhľadom na jeho stav zdali nemožné.

Potichu prešla k ohňu a zahryzla sa do studeného mäsa opečeného vtáčika.

„Dobrú chuť,“ začula za sebou, keď dojedala posledné kúsky. Takmer jej zabehla kostička. Vystrašene sa otočila za hlasom.

Stál tam vysoký dlhovlasý muž a upieral na ňu pokojné zelené oči. „Nemám zbraň, prosím, neboj sa ma,“ povedal s cudzím prízvukom. Jeho hlas prebudil aj Miseaga, ktorý sa pomrvil a pomaly rozlepil unavené oči.

Mija rýchlo vstala a utrela si ústa. Muž prišiel očividne sám a neozbrojený. S rukami zvesenými pri tele čakal, kým sa Miseag preberie.

„Si Miroslav Miseag Mursa?“ opýtal sa ho.

V tej chvíli akoby Miseaga zasiahla ľadová sprcha. Okamžite sa prebral a vyskočil na nohy, pripravený brániť sa.

„Kto ste?“ opýtala sa Mija, podozrievavo si prezerajúc toho muža. Nebol štíhly, no ani tučný. Mohol mať okolo päťdesiat rokov, hoci v tme sa to nedalo presne odhadnúť. Dlhé, takmer úplne šedivé vlasy mu siahali až po pás. Na hlave mal čelenku zo zelených listov. Keď zodvihol ruky, Mija si všimla, že má čosi vytetované na zápästiach, no v tme lesa nevedela rozoznať čo konkrétne. Na hrudi mu svietil jantárový amulet, ktorý kontrastoval s jeho zeleným hodvábnym odevom – košeľu aj nohavice mu zakrýval dlhý plášť, na hrudi zopnutý brošňou v tvare stromu.

„Odpovedzte, kto ste?“ vyzval ho Miseag.

„Si Miroslav Miseag Mursa?“ zopakoval svoju otázku neznámy muž.

Miseag prikývol. Striehol pritom na každý cudzincov pohyb. Telo mal v strehu, kedykoľvek bol pripravený zaútočiť.

„Som Naglius, starešina Maettregov,“ predstavil sa muž a mierne sklonil hlavu. „Starešina klanu, z ktorého pochádzala aj tvoja matka.“ Miseagove oči zažiarili v tme od prekvapenia. „A sme ochotní poskytnúť vám azyl,“ vyhlásil Naglius. Mija sa šokovane otočila k Miseagovi. V tej chvíli nenachádzal slová. „Vypočujte si ma, prosím, potom sa poraďte a dohodnite, čo spravíte,“ pokračoval. „Prichádzam k vám v mieri. Si jeden z nás, Miseag. Nikdy by sme ti neublížili.“ V jeho tvári sa zračila láskavosť.

Mija sa zamračila.

„Tak teda hovorte,“ vyzval ho Miseag a ešte stále si ho podozrievavo prezeral.

Muž vďačne prikývol: „Nechcem sa tu dlho zdržiavať, vystavujem tým nebezpečenstvu nielen seba, ale aj celý svoj klan. Naše lesy sa hemžia cudzími a nebezpečnými ľuďmi, čo vás hľadajú. Maettregovia sa nechcú dať vtiahnuť do hier Spoločenstva a Mariota, nepatríme k nim a nikdy patriť nechceme. Napriek tomu sme ochotní pomôcť vám, lebo vieme, že si jeden z nás, a preto, že to dlhujeme tvojej matke. Jej otca, Goriona Miseaga, sme pred mnohými rokmi vyhnali z klanu a neľutujeme to. No za jeho chyby musela platiť aj Galea, jeho dcéra a tvoja matka, hoci bola ešte dieťa. Odišla spolu s ním a stala sa vyhnankyňou. Môjho otca preto do smrti trápili výčitky svedomia. Pozývam vás do nášho mesta, do Maettregie. Tam sa spolu porozprávame o tom, ako vám môžeme pomôcť. Zostať tu je nebezpečné nielen pre vás, ale aj pre Maettregov. Keby Spoločenstvo zistilo, že sme sa zamiešali do jeho záležitostí, navždy by sme stratili svoju neutralitu a slobodu.“

„To vy ste nás celý čas sledovali?“ opýtal sa Miseag ešte vždy podozrievavým hlasom.

„Odkedy ste vstúpili do nášho lesa, z veľkej diaľky sme kontrolovali vaše kroky. Prekvapuje ma, že si nás napriek našej opatrnosti počul. Maettregovia sa dokážu v lese pohybovať takmer nepočuteľne, ale nevedeli sme, že si jeden z nás. Až keď slečna,“ pohľadom ukázal na Miju, „kričala v jazere tvoje meno, zistili sme, kto si. Večer zasadla rada Maettregov, na ktorej sme sa rozhodli pomôcť vám a tak splatiť náš dlh voči tvojej matke.“

„Čo o nej viete?“ vyzvedal Miseag.

„Vieme len to, že odišla so svojou rodinou do klanu v Hornej Vsi a nikdy viac sa nevrátila. To, čo sa dialo ďalej, sme sa dozvedeli iba z rozprávania našich obchodníkov. Vedeli sme, že sa zaplietla s Mursovcami, mala syna a ako ho pomenovala. Neskôr sa s vami rád o všetkom porozprávam, no teraz chcem vedieť, ako ste sa rozhodli. Pôjdete so mnou do Maettregie alebo zostanete tu?“

„Ak nám tak veľmi chcete pomôcť, stačí, keď nám dáte vuznošku alebo mobil, ktorý má signál!“ namietla Mija.

Naglius sa usmial: „Je mi ľúto, oba tieto predmety sú pre nás nedostupné. Viac sa dozviete, až keď sa dostaneme do bezpečia nášho mesta.“

„Veríš mu?“ opýtala sa Mija, hneď ako sa Naglius vzdialil a nechal ich osamote.

„Viem, že hovorí pravdu. Je Maettreg. Vyzerá presne tak, ako mi ich opisovali.“

„Tvoji rodičia predsa zmizli, keď si bol ešte veľmi malý, nie? Ako si môžeš pamätať...?“

„Pamätám si málo, ale o Maettregoch mi nehovorili oni. Rozprávala mi o nich kamarátka, lebo aj jej starých rodičov vyhnali spolu s rodinou môjho starého otca.“

Mija rýchlo lovila v pamäti: „Myslíš... Gediké? Tak sa volala?“

Prekvapene prikývol: „Odkiaľ o nej vieš?“

„Neviem, niekde som o nej počula,“ zaklamala s nevinným výrazom v tvári.

„Alebo ti ju náhodou spomenul Petram Rabel, čo?“

„Na tom teraz nezáleží, máme tu iný problém,“ pohľadom ukázala na starešinu pokojne čakajúceho v diaľke medzi stromami. „Čo myslel tým, že mobil a vuznoška sú pre nich nedostupné?“

„Maettregovia nepatria do Spoločenstva. Skrývajú sa v lesoch a žijú si svojím životom, nezávisle od toho, čo sa deje vo svete. Vojna ani Marioto sa ich netýkajú. Oni totiž... Vieš, čo v preklade znamená ich meno?“

„Čudáci v zelenom s čudným prízvukom?“ hádala.

Pokrútil hlavou: „Ľud mieru. Majú takú zvláštnu filozofiu – odmietajú zbrane a všetko, čo s nimi súvisí. Preto sa uzavreli pred zvyšným svetom a nedajú sa ním ovplyvňovať – ber ich ako pacifistov na najvyššom leveli. Diky mi vravela, že sú veľmi zviazaní s prírodou, celé dni čítajú a venujú sa starostlivosti o svoje lesy. S moderným svetom nemajú veľa spoločného. Ak by na nich niekto zaútočil, neubránili by sa, nevedia ako, lebo nijaký Maettreg nikdy nedržal v ruke vuznošku. Majú prísne zakázané bojovať.“

„Ľud mieru...“ rozmýšľala. „Niekde som o tom už počula.“

„Nuž,“ zaváhal. „Občas sa z nich smejú... hovorí sa o nich aj ako o najväčších pokrytcoch v magickom svete.“

Mija nadvihla obočie: „To neznie lichotivo...“

„Maettregovia – veľký Ľud mieru, ktorý vypľul Grigoriasa Zka aj Mariotovho dediča! Určite si to už počula...“

Od úžasu jej padla sánka: „Nie! To som nikdy nepočula. Chceš mi povedať, že Grigorias pochádzal z Maettregie?“

„Áno, bol to Dikin otec. Priženil sa do Kalimovej rodiny, Diky bola Peteho sesternica, ale to ti asi zabudol spomenúť. Manželstvo im dlho nevydržalo, rozpadlo sa, keď odišiel z Hornej Vsi a oficiálne sa pridal k Mariotovi. Peteho teta aj s Diky opustili klan a viac som o nich nepočul. Preto je Zka taký úbohý bojovník. To si si musela všimnúť. Jeho rodina mu zakázala učiť sa bojovať, uctievali filozofiu Maettregov, aj keď žili mimo ich lesov. Myslím, že bojovať sa začal učiť veľmi neskoro, až keď ho rodičia prestali kontrolovať. Na druhej strane pozná veľa nechutných temných zaklínadiel. Marioto si ho určite necení ako bojovníka, ale pre vedomosti a kontakty.“

„Týmto príbehom si ma chcel upokojiť?“ opýtala sa a ešte viac sa zamračila.

„Nie, chcel som ti len povedať pravdu. Aby si si bola vedomá, do čoho sa pustíme, keď pôjdeme s nimi.“

„Takže ty si sa už rozhodol,“ skonštatovala Mija.

„Máme inú možnosť? Ešte vždy sú lepšia alternatíva ako blúdiť lesmi do aleluja!“

„A čo ak je to všetko pasca? Čo ak spolupracujú s Grigoriasom?“

„Potom by na nás zaútočili už vtedy, keď nás zaregistrovali v lese. A dobre vieš, že som ich počul už včera.“

Včera jej v tej chvíli pripadalo neskutočne dávno. „Dobre, spoluprácu s Mariotom vylučujeme,“ stíšila hlas: „A čo ak im ide o predmet A?“

„Nemôžu o ňom vedieť. Je to...“ netrpezlivo prešliapol na mieste. „Ručím ti, že o predmete A ani netušia. Nevie o ňom takmer nik.“

„A vodníci?“ pripomenula mu.

„Vodníci nešli po predmete A,“ presvedčivo vyhlásil. „Tá kniha je tajomstvo, o ktorom vie len minimum ľudí na svete, a vodníci medzi nich určite nepatria. Ani Maettregovia. Navyše ak by im šlo len o ňu, pokojne ju od nás teraz mohli vymáhať, neponúkali by nám pomoc. Ak by sa nám niečo nepáčilo, odídeme – aj bez vuznošky sme lepší bojovníci ako oni. Videla si Griga,“ na tvári sa mu zjavil samoľúby úškrn.

Uverila mu. No napriek tomu sa jej predstava odchodu s Nagliom do neznámeho mesta akosi nepáčila. Neprehliadla ani to, s akou úctou sa k Miseagovi správal. Zdalo sa jej to zvláštne, veď ak všetko správne pochopila, Miseag bol potomok muža, ktorého vyhnali zo svojho klanu. Alebo že by konečne našli človeka, ktorý nepripisoval deťom vinu za chyby ich predkov?

Miseag sa odhodlane pozrel na Miju: „Pôjdeme do Maettregie a zistíme, čo nám môžu ponúknuť... súhlasíš?“

Oceňovala, že sa konečne naučil pýtať na jej názor. Váhavo prikývla. „A zistíme, čo od nás na revanš budú chcieť,“ dodala.

Potom spolu prešli k Nagliovi a Miseag mu oznámil: „V poriadku, pôjdeme s vami.“

Starešina sa usmial, akoby inú odpoveď ani nečakal, a kývol pravou rukou. Spoza stromov začali vychádzať postavy v zelených plášťoch. Dediči sa prekvapene rozhliadali naokolo.

Kráčali k nim aspoň dva tucty Maettregov a všetci si ich zvedavo prezerali.

Toto určite nebol dobrý nápad, prebleslo Miji hlavou.

8
Kvety ludrefory

„A čo ak som aj ja zlý?“

Mija by po udalostiach z predošlého dňa zo všetkého najradšej prijala teplú a mäkkú posteľ. Nevládala priečiť sa alebo opäť bojovať. Aj keď Maettregom neveľmi dôverovala, pristúpila na ich podmienky.

Neodpustila si však poznámku: „Ak mám byť úprimná, vašu pomoc som si nepredstavovala tak, že nám zaviažete oči a povlečiete nás cez les ktoviekam!“ Keď ich viedli do Maettregie, tápala vedľa Miseaga, držiac sa napnutého lana. Obaja mali oči zaviazané nepriehľadnou šatkou. Okolo nich takmer nepočuteľne kráčali ostatní Maettregovia.

„Ospravedlňujeme sa vám. Viem, že s hosťami nezaobchádzame práve najslušnejšie, no pochopte nás,“ vysvetľoval Naglius. „Naša ochrana nespočíva v umení bojovať a brániť sa voči nepriateľom. Chránime sa tak, že nikomu neprezradíme, kde sa skrývame. Nedopustíme, aby niekto zvonka poznal polohu nášho klanu.“

„Môžete nám povedať, ako ďaleko je od vás do Magradu?“ vyzvedal Miseag. Zviazané oči ho očividne neznepokojovali tak ako Miju.

„Do pevnosti Mariota Mursu? Nachádza sa len niekoľko truggár odtiaľto. Myslím, že cesta tam by netrvala ani dve hodiny. Prečo sa pýtate?“

„Lebo práve jeho ľudia prečesávajú vaše lesy a hľadajú nás,“ odvetil Miseag.

Medzi Maettregmi sa rozhostilo ticho. Mija si v duchu predstavovala, ako si teraz vymieňajú rozpačité pohľady a ich starešina sa po vypočutí novej informácie mračí. No nespomalili. Stále kráčali po kľukatej lesnej ceste.

„Mysleli sme si, že sú to ľudia zo Spoločenstva, a nie Zradcovia,“ ozval sa napokon Nagliov hlas.

„Ak ste si to s vašou pomocou rozmysleli...“ začal Miseag, no starešina ho rázne prerušil.

„Nie, svoje slovo nevezmem naspäť. Poskytneme vám azyl, tak ako sme sľúbili. A ak to bude v našich silách, pomôžeme vám odísť, kam budete chcieť.“

„Hm... možno by ste mali vedieť, že na nás zaútočili aj... vodní mužíci pod vodopádom. Vtedy, keď som vykrikovala Miseagovo meno,“ dodala Mija. „Nevieme síce prečo, ale zjavne nás ani oni nemajú veľmi v láske.“

„Patria k vodnému klanu,“ pokojne povedal Naglius. „Zaútočili na vás, lebo ste boli na ich území. Rovnako ako my, aj oni si chránia svoj domov. Na rozdiel od nás však na svoju ochranu používajú aj násilie,“ v hlase mu zaznel smútok. „My sa ich územiu vyhýbame, oni sa vyhýbajú nám, a preto medzi nami nikdy nevznikli konflikty. No cudzincov, čo sa odvážia vkročiť na ich územie, sú schopní zabiť.“

„Na mňa neútočili,“ podotkla Mija.

„Lebo si dievča. Napriek svojej dravosti majú isté morálne zásady... Navyše, obávam sa, že ťa nepovažovali za hrozbu.“

Zasmiala sa: „Vyzerám tak neškodne?“

„Nie, ale si dievča. Ženy nepovažujú za rovnocenné s mužmi. No môžeš byť pokojná, Maettregovia si také niečo nemyslia.“

Mija pocítila trocha škodoradosti, keď si uvedomila, že Miseagovi sa podarilo oslobodiť a utiecť tým vodníkom vďaka tomu, že ju podcenili.

„Takže preto nebežali za nami do lesa, lebo to už nie je ich územie?“ hádal Miseag.

„Správne,“ odvetil starešina. Tónom hlasu prejavil Miseagovi uznanie za jeho dôvtip.

Zvyšok cesty prešli v tichosti. Museli robiť menšie kroky, aby sa nepotkýnali o vytŕčajúce kamene, ktorých stále pribúdalo, takže napredovali pomaly. Mije sa opäť začala zmocňovať únava. Preto keď zastali a Naglius im sňal šatky z očí, s úľavou si vydýchla a oprela sa o stenu jaskyne, kam ich zaviedol.

Miseag sa podozrievavo rozhliadal naokolo. Dovnútra prenikalo len slabé mesačné svetlo. Vyšiel z jaskyne a pozrel sa pred seba. Maettregovia ho pokojne sledovali. „Tu sme už raz boli!“ zvolal po chvíli.

Mija sa spýtavo pozrela na Naglia. Ten prikývol. „Maettregia sa nachádza na druhom konci jaskyne. No len ťažko by ste ju našli bez našej pomoci. Strážia ju...“

„... kerbesy,“ dokončil Miseag a nedôverčivo si prehliadal mužov okolo seba. „Kerbesy nie sú práve najmierumilovnejšie tvory.“

„Chránia nás, len málokto sa im dokáže vyhnúť. Sú vychované tak, aby odohnali votrelcov z jaskyne. A nie sú jedinou nástrahou na maettregskej ceste.“

„Prečo ste nám zaviazali oči, keď sme tu už raz boli?“ opýtala sa Mija.

Naglius sa na ňu usmial: „A naozaj si myslíš, že by ste dokázali nájsť cestu sem, aj keď ste tu už raz boli?“

Mija neodpovedala. Potom sa Naglius otočil k Miseagovi a opýtal sa: „Môžeme pokračovať?“

„Keď sme tu boli naposledy, orlaje sa pokúšali zbúrať vchod,“ poznamenal Miseag.

„Vieme. No odleteli. Zmierili sa s tým, že sa za vami nedostanú.“

„Lenže Zradcovia to tu určite prehľadávajú,“ namietla Mija. Čím ďalej, tým menej sa jej páčila predstava, že opäť vstúpia do jaskyne, z ktorej unikli živí len o vlások.

„Vedeli sme, že sa o to pokúsia aj vaši prenasledovatelia, preto sme jaskyňu začarovali tak, aby si mysleli, že sa končí v chodbe s vodným tokom. Keďže vaše stopy viedli priamo do prúdu, odišli a začali opäť prehľadávať lesy. Jaskyňu opustili už pred večerom.“

Spýtavo sa pozrel na Miseaga. Ten chvíľu mlčky hľadel dovnútra jaskyne a na mužov stojacich pred ním. Napokon prikývol. Pristúpil k Miji a zašepkal tak, aby to počula iba ona: „Čo tvoje predtuchy? Cítiš niečo?“

Pokrútila hlavou: „Nie, ale veľmi sa na ne nespoliehaj. Vôbec sa mi to nepáči.“

„Ani mne,“ zašepkal. Potom sa pridal k Nagliovi a po jeho boku sa vydal na cestu. Mija mlčky kráčala za nimi.

Keď vstúpili do hlbín jaskyne, čo už neosvetľoval ani mesiac, Naglius zodvihol ruky pred seba. Z jeho prstov vyletel obláčik zlatistého dymu a vzápätí sa steny rozžiarili jemným žltkastým svetlom. Osvetlili celú chodbu.

„Toto kúzlo nepoznám,“ poznamenal Miseag.

„Neskôr ťa ho môžem naučiť,“ usmial sa Naglius a Mija v tej chvíli nadobudla pocit, že k nej by nebol taký veľkodušný ako k Miseagovi. Keď prechádzali popri ľadovom prúde, do ktorého ešte pred pár hodinami museli skočiť, striaslo ju od zimy.

„Nemusíte sa báť,“ povedal starešina, akoby jej čítal myšlienky. „V mojej blízkosti vám kerbesy ani nijaké iné nástrahy jaskyne nehrozia.“

„Nebála by som sa, len keby to platilo aj o Zradcoch,“ vzdychla.

Naglius pridal do kroku. Bol o čosi nižší ako Miseag, ale aj tak sa občas musel zohnúť, aby sa predral úzkou jaskynnou chodbou. Vždy počkal, kým ňou prejde aj Mija s Miseagom, až potom pokračoval ďalej. Ostatní Maettregovia ich bez slova nasledovali.

Cesta ich napokon zaviedla na koniec jaskyne. Už z diaľky videli pred sebou širokú chodbu. Na jej konci bola len skalná stena osvetlená mágiou.

Naglius k nej pristúpil. Položil na ňu obe svoje ruky, čosi zašepkal a stena sa začala vlniť, akoby sa pod jeho prstami roztápala. Postupne strácala farbu kameňa, stávala sa priehľadnou ako vyleštené sklo. Hmota sa prevaľovala z jednej strany na druhú, až sa nakoniec úplne roztopila a pod Nagliovými rukami zostal len čistý vzduch.

Mija pristúpila bližšie, aby lepšie videla, čo skala odhalila. A až v tej chvíli celkom uverila Nagliovým slovám.

Pred nimi sa naozaj rozprestieralo čarovné mesto Maettregia.

Mija už chápala, čo chcel Miseag povedať, keď sa vyjadril, že s moderným svetom nemajú Maettregovia veľa spoločného.

Ich domy stáli na konároch obrovských stromov. Niektoré kmene boli také hrubé, že sa priamo do nich dali vytesať terasy alebo dokonca celé obydlia. Po celej šírke jaskyne stáli domy so skalnými stenami, bohato ozdobené ornamentmi v tvare stromov, lesných živočíchov či kvetov. Svojou veľkoleposťou sa odlišovali od obyčajných drevených príbytkov na stromoch, Mija predpokladala, že patria významnejším osobnostiam klanu alebo slúžia na verejné účely. Mesačné svetlo nebolo dosť silné, aby im svietilo na cestu. Maettregiu však rozjasňovalo žiarivé svetlo z lampiónov pripomínajúcich veľké lupene kvetov, ktoré stáli popri spletitých chodníkoch.

Priamo z vchodu viedlo na námestie dlhé skalné schodisko, ktoré z oboch strán zdobili kvitnúce žlté kvety, aké Mija ešte nikdy nevidela. Schodisko sa pripájalo na kamenistý chodník, čo viedol priamo do stredu celého mesta. Tvorilo ho široké námestie plné kvetov a na jeho konci sa rozprestieralo akési vyvýšené skalné pódium. Zhora ho kryli skaly a po jeho bokoch rástli vysoké stromy s domami obyvateľov mesta.

Námestie zo všetkých strán obklopovali stromy, ktoré siahali neprirodzene vysoko. Mija si bola istá, že v tom má prsty mágia. Konáre sa hrúbkou vyrovnali kmeňom dubov a rástli do oveľa väčšej dĺžky ako na obyčajných stromoch. Aj tie najmenšie listy na nich boli väčšie než Mijina dlaň. Všade naokolo sa vznášala vôňa ich bielych kvetov.

„Koľko tu žije ľudí?“ opýtal sa Miseag.

„Necelých šesťtisíc,“ odvetil Naglius a s úsmevom sledoval úžas oboch dedičov.

Mija pokrútila hlavou: „Nádherné.“

Starešina sa hrdo zasmial a kývol im, aby ho nasledovali po schodisku. Kým po ňom pomaly schádzali, ešte stále sa rozhliadali naokolo a kochali sa pohľadom na skryté mesto, ktoré jeho obyvatelia tak starostlivo opatrovali.

Keď už stáli na chodníku, Naglius v cudzom jazyku prikázal svojim mužom, aby sa rozišli do svojich domovov na stromoch.

„My pôjdeme do môjho domu,“ oznámil im a viedol ich popri domoch vytesaných do skaly. Požiadal ich, aby kráčali len po chodníkoch a zbytočne nestúpali po tráve. „Ak by sme sa nestarali o stromy, na ktorých žijeme, o skaly, kde sa zhromažďujeme, alebo o zem, po ktorej chodíme, nikdy by sa vám nemohol naskytnúť taký nádherný pohľad na naše mesto.“

Mija sa usmiala a Miseag sa k nej pridal. Pohľad na mesto pochoval všetky ich pochybnosti.

Dom starešinu bol jeden z mála vytesaných do kameňa. Steny boli prevažne zelené a cez okná k nim prenikal príjemný teplý vzduch. Dom mal niekoľko poschodí spojených širokým kamenným schodiskom. V každej chodbe, v každej miestnosti, okolo ktorej prešli, rástli kvety. Zo stropu stien prenikalo slabé svetlo, no keď vstúpili dnu, rozžiarilo sa a osvetľovalo im cestu.

Naglius ich zaviedol do priestrannej miestnosti s niekoľkými pohovkami z dreva a s mäkkými vankúšmi ladiacimi so zelenými stenami. Podlahu pokrýval strakatý koberec.

Mija sa chcela predtým, ako naň vstúpia, vyzuť, ale Naglius ju s láskavým úsmevom zastavil: „To je v poriadku, nemusíš sa vyzuť. Ak nemáte nič proti tomu, porozprávame sa na terase.“ Ukázal na pootvorené drevené dvere, za ktorými sa rozprestierala široká terasa.

Obaja dediči sa najprv opreli o jej zábradlie a rozhliadli sa naokolo. Naglius si zatiaľ sadol na jedno z kresiel a čakal, kým oni urobia to isté.

Už chápali, prečo bol Nagliov dom taký odrezaný od ostatných. Z terasy mal výhľad na celé mesto. V diaľke videli námestie, pred nimi sa rozprestieral les s obrovskými stromami. Kde-tu sa v ich korunách mihalo svetlo domov, ktorých obyvatelia ešte nespali. Videli aj niekoľko čistiniek. Maettregský les sa končil tam, kde tiekol vysoký vodopád. Nebol zďaleka jediný v meste – po celej jeho dĺžke sa tiahla široká rieka a na mnohých miestach prechádzala do vodopádov alebo sa strácala kdesi za skalnými stenami mesta.

„Zajete si? Ste smädní?“ pýtal sa Naglius.

„Bude lepšie, keď sa najprv porozprávame,“ rozhodol Miseag a sadol si do kresla.

„Jaskyňa je jediný spôsob, ako sa dá dostať do Maettregie?“ chcela vedieť Mija.

„Áno,“ odvetil Naglius. „Zakladateľ nášho klanu začaroval celé naše územie. Hovoríme tomu ugria dih – diera vo vzduchu. Maettregia v skutočnosti nezaberá toľko priestoru, ako sa ti zdá. Náš zakladateľ vytvoril niekoľko takýchto dier, lebo dúfal, že keď sa k nám pridá viac ľudí, spojí ich a rozšíri naše územie. No všetky zostali nevyužité, okrem jednej, ktorú obsadil Marioto.“

„Magrad sa nachádza tiež v jednej... ugrii?“ opýtala sa Mija a sadla si do kresla oproti Nagliovi.

„Áno,“ prikývol a s ľútosťou dodal: „Obávam sa, že ho na to naviedol Grigorias Zka. Jeho otec dobre poznal naše okolie a som si takmer istý, že svoje vedomosti odovzdal aj synovi. Keď Marioto hľadal miesto, kde by mohol začať zhromažďovať armádu, ugria dih bola najlepšia možnosť. Dá sa tam dostať len po dobre stráženej chodbe. Z druhej strany ju obklopuje more, ktoré je také búrlivé, že nijaká loď nemá šancu doplávať až k brehu.“

„Hneď mi bolo trocha podozrivé, že vaše mesto leží tak blízko Magradu,“ priznala Mija.

Naglius prikývol: „Nič nie je náhoda. No teraz vás chcem požiadať, aby ste mi dopodrobna vysvetlili, prečo vás hľadajú Mariotovi vojaci a ako ste sa dostali do našich lesov.“

„Je to trochu dlhý príbeh...“ začal Miseag a Mija ho nechala rozprávať. Mala pocit, že hoci sa Naglius pýtal na ich rozhodnutie, na ich príbeh, obracia sa viac na Miseaga. No v tej chvíli mu to nevyčítala, ona nemala ani kvapku maettregskej krvi a bola rada, že napriek tomu sa rozhodli pred ňou odhaliť mesto a pomôcť aj jej.

Miseag šikovne obišiel rozprávanie o tom, že ich Zradcovia uniesli priamo zo súdu, kde ich takmer odsúdili na zničenie amuletov. Začal až príchodom Grigoriasa a Zradcov.

„Ako sa vám podarilo uniknúť?“ opýtal sa starešina.

Miseag sa váhavo pozrel na Miju. Pokrčila plecami. „Mali sme šťastie...“

Naglius na ňu zamračene hľadel a čakal na jasnejšiu odpoveď. Nevedela, čo má povedať. Henrich Arabes jej predsa zakázal hovoriť o magiolách. Napokon usúdila, že Nagliovi môže prezradiť pravdu – veď Perník na súde už jej moc odhalil.

„Dokážem tak trochu čarovať aj bez amuletu. Vďaka magiolám. Viete, sú to...“

„Viem, čo sú magioly,“ usmial sa starešina.

Zamračila sa: „Odkiaľ o nich viete?“

„V jednej zo skál, okolo ktorých sme prechádzali, sa nachádza náš najväčší poklad – knižnica, kde sú uložené najstaršie knihy. Sme veľmi vzdelaní ľudia.“

„Aha...“ Mija viac nepovedala. Napadlo jej, že takí vzdelaní ľudia, ako sú Maettregovia, by sa zišli aj v Spoločenstve – veď ako dlho trvalo Henrichovi Arabesovi, kým zistil, čo sa skrýva za jej schopnosťami čarovať aj bez amuletu.

„Pokračuj, prosím,“ vyzval Naglius Miseaga.

Keď chlapec dokončil svoje rozprávanie, starešina sa tváril trocha znepokojene. „A vy ani netušíte, prečo vás Marioto povolal do Magradu?“ spýtal sa.

„Žiaľ, nie,“ ujala sa slova Mija. „Keby som nevedela, že ma sledoval už od detstva, myslela by som si, že ma chce mať pri sebe, lebo som jeho dcéra. To by však stále nevysvetľovalo, prečo chce aj Miseaga.“

„Dcéra?“ udivene zopakoval starešina.

Prikývla: „Áno. Ja som akosi... Mariotova dcéra.“ S obavami sledovala, ako sa na jeho tvári zjavuje výraz veľkého prekvapenia.

„Nevedel som, že má dcéru...“

„O tom nevedel takmer nikto,“ dodala Mija. „Ani ja som netušila, že je môj otec. Dozvedela som sa to len pred necelým rokom a odvtedy žijem v dome svojho starého otca, starešinu Ľubietovej. Dovtedy som nemala ani poňatia o magickom svete.“

Naglius zamyslene prikývol. Mija si uvedomila, že pri pohľade na ňu sa netvári ani vystrašene, ani nevraživo. Hoci zistil, že je Mariotova dcéra, jeho tvár odzrkadľovala len úprimné prekvapenie.

„S Mariotom nemám nič spoločné,“ dodala. „Hovoria mi, že je môj otec, ale ja som ho vlastne ani nikdy nevidela. Vychovával ma dobrý a mierumilovný muž...“

Naglius sa už pokojne usmial: „To mi nemusíš hovoriť. Vidím v tvojich očiach, že nie si krutá. Dodržím svoje slovo – pomôžem vám obom. Ak si Miseagova priateľka, si aj naša.“

„A čo ak som aj ja zlý?“ nadhodil Miseag.

Naglius nadvihol obočie: „Zabúdate, že sme vás sledovali od chvíle, ako ste vstúpili do našich lesov. Pozorovali sme každý váš krok a vieme, že nie ste naši nepriatelia.“

„Sledujete každého, kto sa tu zjaví?“ opýtala sa Mija.

„Samozrejme, dávame pozor, aby nik nenašiel cestu do nášho mesta a neubližoval lesom, kde žijeme. Berieme to ako svoju povinnosť a zároveň spôsob ochrany.“

„A keby ste nevedeli, že som jeden z vás, nechali by ste nás aj naďalej blúdiť, alebo by ste dovolili, aby nás odvliekli orlaje?“ chcel vedieť Miseag.

„Áno. Na to, aby ste pochopili, že to nie je prejav našej krutosti, museli by ste preniknúť do vnútra našej filozofie. Nespočíva len v tom, že odmietame kany. My odmietame všetok boj, všetky druhy hádok a agresie. Izolovali sme sa od okolitého sveta, ktorý neuznáva naše hodnoty. Ak by sme tak neurobili, chtiac-nechtiac by nás zaplietli do svojich sporov. Celý svet sa dnes rozdelil na dve strany – na Spoločenstvo a Zradcov. Všetci sú súčasťou toho konfliktu a nik nemôže zostať neutrálny. My však áno. Vojna sa nás netýka, skrývame sa v našich lesoch a držíme sa svojich tradícií. Či vyhrá Marioto, či Spoločenstvo, naším jediným cieľom bude zostať v utajení rovnako ako doteraz.“

Miseag sa pomrvil: „No nie je to, akoby ste len strčili hlavu do piesku?“

„Vybrali sme si svoju cestu – je ňou cesta mieru a pokoja. Venujeme sa vyšším hodnotám – umeniu, vzdelaniu. Zveľaďujeme svoje územie. A sme šťastní. Môžete to isté povedať aj o sebe? Ste šťastní? Keď sa tak pozerám na vaše mladé a strhané tváre, povedal by som, že nie.“

„Ako dlho takto žijete? Koľko rokov má Maettregia?“ vyzvedala Mija.

„Môžem ti povedať, že je to už dlho, veľmi dlho,“ v hlase mu znela hrdosť. „Spočiatku sme boli otvorení aj novým členom. Prijali sme medzi seba každého, kto prejavil záujem pridať sa a vyznávať naše ideály. Zakladateľ Maettregie chcel dať šancu každému, kto sa v živote sklamal tak ako on, kto si uvedomil, že vojna je zlo, ktoré nás jedného dňa môže celkom zničiť. Neskôr to však začalo byť nebezpečné, mnohí sa z nás smiali a v snahe dokázať nám, akí sme hlúpi a naivní, pokúsili sa preniknúť do nášho klanu a zničiť nás. Preto sme sa pred viac ako tisíc rokmi rozhodli neprijímať nových členov a definitívne sme sa oddelili od Spoločenstva.“

Mija sa znepokojene pozrela na Miseaga: „Ak však nemáte nijaký kontakt so svetom, ako nám chcete pomôcť?“

„Možno som sa nevyjadril celkom správne...“ zamyslený pohľad uprel do diaľky. „Nestratili sme úplný kontakt so Spoločenstvom, len sa nepovažujeme za jeho súčasť. Nie sme celkom sebestační – máme dostatok vody, no v tomto prostredí by sme nevypestovali dosť potravín pre celé mesto. Potrebujeme aj nové knihy, musíme rozvíjať svoje poznanie. Preto pravidelne obchodujeme s Polisom.“

„A čo im predávate?“

„Ludreforu,“ odpovedal jej Miseag.

Mija prekvapene nadvihla obočie: „Vy vyrábate ludreforu?“

„Videla si tie zlatisté kvety pri vchode do mesta?“ opýtal sa Naglius. „Z nich a ďalších prísad vyrábame ludreforový nápoj. Ľudia v Spoločenstve sú za našu vodu ochotní zaplatiť obrovské sumy peňazí. Vďaka tomu náš klan nikdy nebude trpieť núdzou. Nikdy sme to nepreháňali, predávali sme vždy menej, než od nás žiadali. Čarodejníci boli potom ochotní zaplatiť ešte väčšie sumy a ludrefora získala povesť veľmi exkluzívnej a nedostupnej tekutiny. Tak sa jej nikdy nenasýtia a naše obchody budú fungovať, kým budeme chcieť.“

Mija sa otočila k Miseagovi: „Preto si sa vtedy tak veľmi potešil, keď Pavlo priniesol fľašku ludrefory, však? Vedel si, že ju vyrába klan tvojej mamy, a nikomu si to nepovedal.“

Pokrčil plecami: „Určite si si všimla, že o svojej rodine veľa nerozprávam.“

Naglius sa k nemu naklonil: „Miseag, my Maettregovia sme tvoja rodina a budem veľmi rád, keď sa na to budeš takto pozerať aj ty.“

Mija sa pomrvila. „Takže,“ začala a čakala, kým upúta starešinovu pozornosť, „to znamená, že tu máte vuznošky, nie?“

„Nie, nemáme,“ pokrútil hlavou. „Obchody má vždy na starosti niekto zo starešinovej rodiny. Len naša rodina sa vzdeláva aj v oblasti jazykov, preto so mnou môžete bez problémov komunikovať. Obávam sa, že ostatní Maettregovia vám nebudú rozumieť ani slovo.“

„A kto má na starosti obchodovanie teraz?“ opýtal sa Miseag.

„Môj syn. Je už dosť starý, aby sa o to postaral. Verím, že sa dôsledne pripravuje na to, že sa jedného dňa stane starešinom. Ako jediný môže používať vuznošku, ktorú vlastníme. Na nej cestuje do Polisu a preváža tovar.“

„A kde je teraz?“ opýtal sa Miseag.

„Pred troma dňami odišiel do Polisu. Cesta mu však netrvá dlhšie ako týždeň. Keď sa vráti, po jednom vás odvezie, kam len chcete. Zatiaľ budete našimi hosťami, o ktorých sa radi postaráme. To je pomoc, ktorú vám ponúkam. Prijímate ju?“

Dediči sa na seba pozreli a ich oči sa stretli v tichom súhlase. Nebolo o čom premýšľať. V Maettregii našli pomoc, v akú ani nedúfali.

„Ďakujeme vám,“ povedali takmer naraz a Naglius sa pobavene zasmial.

9
Starešinove ratolesti

„Adriga je sklamaná, dúfala, že bude aj múdry, keď je taký pekný...“

„Ani sa mi nechce veriť, že sa nám konečne prestala na päty lepiť smola!“ veselo zvolala Mija, keď Naglius opustil jedáleň.

Miseag len prikývol. V tej chvíli ho viac zaujímal tanier s jedlom, ktorý mu starešina naložil. Poriadne si odpil z pohára ludrefory a opäť sa pustil do krebacieho šalátu.

„To najhoršie je už za nami!“ pokračovala Mija, no rýchlo dodala: „Dúfam.“

„S pomocou Maettregov sa to však nekončí,“ pripomenul jej Miseag. „Marioto nás bude stále hľadať a v klane zostaneme odsúdencami. Dostaneme sa len tam, kde sme boli predtým, keď sa zjavili Zradcovia na súde.“

„Viem, viem. Ale aspoň na chvíľu mi nekaz radosť, dobre? No tak, pán Zamračený! Usmej sa. O pár dní odchádzame z týchto lesov! Nijakí Zradcovia! Nijaké orlaje! Nijakí polonahí vodníci!“

Miseag sa iba uškrnul a ďalej do seba mlčky hádzal večeru.

Mija sa pomrvila. „Teraz sa už len musíme rozhodnúť, kam by nás mal Nagliov syn odviezť...“ spýtavo sa naňho pozrela.

Najprv dojedol svoj hlt, potom sa na ňu pozrel. Čakala na jeho odpoveď.

„Vieš, čo urobím ja,“ pripomenula mu. „Len ty si sa ešte nevyjadril.“

Nespokojne prikývol. „Máš pravdu. Skúsime sa spoľahnúť na tvoju Kalenčákovú,“ rozhodol. „A aj na Peteho a Okruhliakovcov.“ Miji sa na tvári rozhostil široký úsmev. „Zistíme, ako sa celá situácia vyvinula, čo sa stalo, kým sme boli preč. Možno prišli na to, čo od nás Marioto chce.“

Prikývla: „A potom sa rozhodneme, ako ďalej.“

„Asi sa budeme musieť niekde skrývať, až kým nám Zradcovia nedajú pokoj. A čo sa týka súdu...“

„Na ten sa teraz vykašli,“ prerušila ho. „Myslím, že po tom všetkom starešinovia budú odďaľovať pokračovanie súdu, aspoň kým sa poriadne nevyrieši celá situácia s Mariotom. Dovtedy možno niečo vymyslíme.“ Zodvihla pohár do výšky. „Nevyženú nás tak ľahko! Po tom všetkom, čo sme prežili, naozaj nemám pocit, že nás môže zničiť niekto taký, ako je profesor Perník...“

Miseag prikývol, štrngli si a dopriali si poriadny dúšok ludrefory.

„Nemusíte šetriť,“ ozvalo sa z dverí. „Ludreforu môžete piť, čo vám slinka bude stačiť.“ Do jedálne vstúpila dlhovlasá dievčina.

Plavé vlasy si prehodila na druhé plece a veselo sa usmiala na svojich hostí. Oblečenú mala len tenkú nočnú košeľu zo zeleného hodvábu. Mija si všimla, že rovnako ako Naglius a väčšina ostatných Maettregov, aj ona má zelené oči a jemné črty tváre. Tipovala, že nemá viac ako štrnásť rokov.

„Dobrú chuť,“ zapriala im s ešte silnejším prízvukom, ako mal jej otec.

Miju pichol osteň závisti. Všimla si, že Miseag sa zo všetkých síl snaží na dievča nezízať, no neúspešne. Bolo štíhle, drobné a jednoducho krásne ako rozprávková princezná.

„Otec mi napovedal, že vás už môžem prevítať,“ pokračovala štebotavým hláskom. „Je veľmo rád, že ste sa rozhodli prijať jeho pomoc.“

„Ty si Nagliova dcéra?“ opýtala sa Mija.

Dievčina prikývla. „No nedajte sa mnou zrušiť. Papkajte, určite ste vyhladnutí,“ prisadla si k nim a zamyslene sa pozrela pred seba. „Papkajte... to je veľmo pekné slovo, však? Máte hromadu takých... zvláštnych roztokmilých slovíčok. Škoda len, že Adriga sa nikdy nechcela učiť váš jazyk.“

„Kto je Adriga?“ zaujímal sa Miseag.

Prižmúrila oči: „Ach, každý sa najprv zaujíma o Adrigu, až potom o mňa!“

„A ako sa teda voláš ty?“ vyzvedala Mija a popritom pokračovala v jedení.

„Som Natriga, Nagliova dcéra, teší ma,“ sklonila dievčina hlavu v úslužnom pozdrave.

„Ja som Mija a toto zamračené je Miseag.“

„Teší nás!“ veselo zvolala starešinova dcéra. „Ešte som sa nerozprávala s niekým vo svojom roku, kto už ovláda tento jazyk tak dobre ako vy! Aj keď je to váš materský jazyk. Teraz Adriga puká od závisti, že vám nerozumie.“ Naklonila sa k Miseagovi. „Adriga hovorí,“ stíšila hlas, no Mija ju ešte stále dobre počula, „že si veľmo pekný chlopec. Pýta sa, koľko máš rokov...“

Dediči sa rozhliadli po miestnosti. Hoci ju osvetľovalo len slabé svetlo zo stropu, boli si istí, že okrem ich troch sa tam nenachádza nijaká ďalšia osoba.

„O čom to hovoríš?“ zamračene sa opýtal Miseag.

„Pekný chlopec, tak sa to u vás hovorí, nie? Alebo krásny? Neviem, možno peknuč...“ Miseagovi začala do tváre stúpať červeň. Keď si to Mija všimla, okamžite vybuchla do smiechu a Natrigu prerušila.

„Prepáč,“ ospravedlňovala sa jej s chichotom. „Len som ešte nikdy nevidela Miseaga červenať sa.“

Diskrétne sa naklonila k Miji. „Je tak trochu nezchápavý? Prečo nepochopil, čo som chcela povedať?“ zašepkala. Miseag by ju počul, aj keby nemal taký výnimočný sluch. „Adriga je sklamaná, dúfala, že bude aj múdry, keď je taký pekný...“

Mija sa k nej s úškrnom naklonila a rovnako ticho sa opýtala: „A kde je tá Adriga?“

Dievča sa potmehúdsky usmialo a ukazovákom ukázalo na svoju hlavu. „Tu sa skrýva. Je trochu hanblivá, ešte nikdy sa neukázala na verejnosti... predstav si,“ hlas ešte stíšila, „ja jediná ju môžem začuť.“

„Nehovor!“ uveličene zvolala Mija a mala čo robiť, aby sa nerozosmiala, čo bolo ešte náročnejšie, keď sa kútikom oka pozrela na Miseaga, ako červenie od potláčaného smiechu a do úst si vkladá čo najviac šalátu, len aby nevybuchol...

Mija si odpila z pohára a pobavene sledovala Natrigu. Dievčina sa veselo usmievala, uchmatla si jeden šalátový lístok z Mijinho taniera a pomaličky ho hryzkala. Skúmavý pohľad dedičov akoby ani neregistrovala.

„Vidím, že ste sa už zoznámili,“ potešil sa Naglius, keď ich uvidel spolu sedieť za stolom. Dovnútra vstúpil po boku drobnej svetlovlasej ženy. Tá v rukách držala len niekoľkomesačné dieťa, ktoré svojimi zelenými očami zvedavo sledovalo všetko naokolo.

„Áno,“ usmiala sa Natriga, pribehla k dieťatku na ženiných rukách a pobozkala ho na čelo. Potom sa rozhorčene pozrela na svojho otca. „Chcela som im prednastaviť aj Adrigu, ale je stále taká istá! Vôbec nemá rada ľudí.“

Miseag si opäť diskrétne odpil z pohára.

Naglius pohladkal dcéru po vlasoch: „Budeme musieť počkať na inú príležitosť, určite sa raz zjaví.“ Na tvári jeho dcéry sa rozhostil vďačný úsmev. „No teraz bež pripraviť izbu pre našich hostí. Keď dojedia, určite budú potrebovať teplú posteľ. A požičaj slečne svoje pyžamo. Miseagovi daj jedno z Norgliových.“

Natriga prikývla a nadšene sa otočila k Miji: „Vždy som chcela mať sestru, s ktorou by som si mohla vymieňať obliekanie! Si síce trochu vyššia, ale nič to, ja sa mám rada voľné obliekanie! Bude to waega!“

Mija sa smutne usmiala: „Vieš... ja nemám nijaké oblečenie, ktoré by som ti mohla požičať. Tieto handry, ktoré mám na sebe, pôjdu zrejme rovno do koša.“

Natriga len mávla rukou: „Tak ti nejaké svoje darujem a ty mi ich potom budeš požičiavať. A ja tebe požičiam zase nejaké iné! Uvidíš! Waega! Waega!“

Miji nenapadala nijaká zdvorilá reakcia, tak sa len usmiala.

„Tak už utekaj!“ súril starešina Natrigu pohľadom, akým sa môže pozerať len hrdý otec na svoju dcéru.

Dievčina prikývla, potom sa naklonila k Miji a pobozkala ju na líce. Prešla k Miseagovi, a skôr ako stihol zaprotestovať, vtisla bozk na líce aj jemu. „Zvitajte u nás!“ zvolala, keď odchádzala. Potom si začala pohmkávať veselú melódiu a Mija sa opäť musela premáhať, aby sa aspoň neuškrnula.

Naglius im predstavil svoju manželku Fergu a syna Niga. Žena sa na pozdrav len ticho poklonila a pritom si položila na hruď otvorenú dlaň. Chlapec začal k Miseagovi naťahovať svoje rúčky, no ten sa viac zaujímal o svoju nedojedenú večeru.

„Podobá sa na vás,“ polichotila starešinovi Mija, keď si k nim s rodinou prisadol.

Naglius prikývol. „Podobá sa na mňa viac ako najstarší syn,“ ustarane si vzdychol a pohladkal chlapčeka po bucľatom líčku. „Dúfam, že nielen vzhľadom, ale aj povahou sa podá na mňa. Norglius má oveľa zložitejšiu náturu.“

„Norglius je váš starší syn?“

„Áno. Zatiaľ máme len tri deti.“ Mija mala sto chutí dodať, že ešte zabudol na Natrigine imaginárne ja, ale radšej si zahryzla do jazyka.

„Hm...“ začal Miseag, hľadajúc vhodné slová. Nigo k nemu zvedavo natiahol ruky. „V hlavách Maettregov bežne žijú... ďalší ľudia?“

Starešina sa usmial: „Nie, nie. Natriga bola vždy výnimočná. Nevieme, čo si o tej jej Adrige myslieť. Niekedy sa nám zdajú jej reči veľmi skutočné a takisto veríme, že existuje. Niekedy zase máme pocit, že to je len čistý výmysel. No vďaka Adrige je šťastná a to je podstatné.“

Mija len neurčito pokrčila plecami. Musela uznať, že Natriga bola stelesnením radosti a bezstarostnosti.

„Pripraví vám izbu hneď vedľa svojej, dúfam, že vám to bude vyhovovať.“

Miseag nadvihol obočie. „Jednu izbu?“

„Áno,“ zmätene sa pozrel na ich prekvapené tváre. „Och, myslel som si, že ste...“

„Nie!“ prudko zvolali.

„Ospravedlňujem sa. Zabudol som, že vonku majú ľudia iné zvyky ako my. Podľa našich noriem ste už dosť starí... sobáše sú u nás povolené od pätnástich a vy vyzeráte aspoň na šestnásť rokov.“

„Máme pätnásť,“ opravil ho Miseag a už sa rozhodol, že Nigovu snahu nebude ignorovať. Podal mu ruku, chlapček mu schmatol ukazovák a začal ho skúmať ako novú hračku.

„A nie sme spolu... tak,“ dodala Mija a tentoraz sa začervenala až po končeky uší ona.

„V tom prípade... Miseag, tebe pripravím izbu oproti izbám dievčat. Ospravedlňte ma, pokojne si ešte naberte, ak vám chutilo.“ Starešina sa postavil a vyšiel z jedálne.

Ferga zostala sedieť . S príjemným úsmevom na tvári hľadela, ako sa jej syn hrá s Miseagovým prstom. Keď sa ho Miseag pokúsil odtiahnuť, chlapec sa za ním opäť natiahol a už ho jednoducho nepustil.

Mija to pobavene sledovala. „Jedlo bolo veľmi chutné, varili ste ho vy?“ opýtala sa Fergy.

„Áno, áno,“ prikývla žena a ďalej na nich mlčky hľadela.

Po chvíli trápneho ticha sa Mija opäť pokúsila nadviazať rozhovor: „Máte krásny dom.“

Starešinova žena skromne prikývla: „Áno.“

Miseag sa k nej s úsmevom naklonil, zatiaľ čo Nigo ho ešte stále ťahal za prsty, a zvedavo sa opýtal: „Predtým, ako nám Naglius nalial ludreforu, umýval si ňou nohy?“

Ferga sa usmiala: „Áno, áno.“

Miseag veľavýznamne nadvihol obočie a pozrel sa na Miju: „Nerozumie nám ani slovo.“

„Áno, áno,“ prikyvovala Ferga.

Vzápätí Miseag rázne mykol rukou a nenápadne si ju utrel do džínsov. Mija hádala, že Nigovi už začali rásť zúbky a Miseagov ukazovák mal tú česť sa s nimi zoznámiť.

„No neviem, Miseag, ale asi by si sa mal so svojím prstom pomaly rozlúčiť. Malý bez neho nezaspí,“ uťahovala si z neho s veselým úškrnom.

„Áno, áno,“ súhlasila Nigova matka.

10
Volanie pravdy

„Je to ako šifra, ktorú magioly svojou ohromnou mocou rozlúštia.“

Zobuď sa... zašepkal akýsi hlas.

Mija na okamih pootvorila oči. Snívalo sa jej to? Veď izba bola prázdna. Cez závesy na kamenných oknách k nej prenikalo ostré ranné slnko, mihali sa na nich tiene hrubých konárov. V rohu miestnosti stál drevený stôl a stolička. Truhlica s oblečením, ktoré jej Natriga ešte v noci darovala, stála na druhej strane izby. Z kvetov na kamennej podokenici vychádzala príjemná vôňa.

Zamračila sa. Určite sa jej to len zdalo. Nik ju nemohol budiť v prázdnej izbe. Vzápätí zatvorila oči a zaspala.

„Miseag,“ prihovoril sa Naglius s úsmevom druhému dedičovi.

Miseag dojedol posledný kúsok chleba s ludreforovou nátierkou a pozdravil ho: „Dobré ráno, starešina.“

„Prosím, hovor mi Naglius. Starešina znie veľmi neosobne, najmä keď nie som tvoj starešina,“ pozrel sa na chlapcov prázdny tanier. „Raňajky ti chutili?“

Miseag prikývol: „Pripravila mi ich vaša žena.“

Starešina si k nemu prisadol. Miseag si všimol, že v ruke zviera akýsi kúsok dreveného rámu. „Myslel som si, že po tom všetkom budeš spať dlhšie.“

Miseag pokrčil plecami: „Nespávam dlho.“

„Mám tu pre teba niečo,“ povedal Naglius a položil na stôl drevený obrázok. Podal ho Miseagovi a zvedavo sledoval jeho reakciu.

Miseag opatrne otočil obrázok a prezrel si tváre na ňom. Po boku štíhleho muža v stredných rokoch stála trochu zavalitá žena, zrejme jeho manželka. Oči mala na rozdiel od dievčaťa stojaceho po mužovom druhom boku tmavé. Dievčatko mohlo mať asi sedem rokov. S dlhými tmavými vlasmi, oblečené v tradičnom zelenom odeve Maettregov, pôsobilo ako lesná víla.

„Sú to tvoji starí rodičia a tvoja matka,“ dodal Naglius po chvíli ticha.

Miseag prešiel prstom po tvári dievčatka. Čas už zotrel z obrázka kúsky farby, no Miseag napriek tomu videl, že jeho tvár sa na matkinu podobá nielen výraznými črtami, ale aj hrdosťou, ktorá z nej vyžarovala a ktorú jemu často vyčítali.

„Je to dar môjho klanu pre teba. Môžeš si ho nechať.“

Miseag sa zmohol len na stručné: „Ďakujem.“ Chvíľu mlčky hľadel na obraz svojej matky. Čo sa s ňou stalo? Ak zomrela, kde ju pochovali? Kto sa stará o jej hrob? V kútiku duše si dobre uvedomoval, že ak by jeho rodičia zostali nažive, nenechali by svojho jediného syna žiť ako sirotu v Hornej Vsi. Napriek tomu dúfal, že sa možno predsa len zachránili a jedného dňa sa opäť zjavia v jeho domove a vysvetlia mu, prečo boli tak dlho preč. Čo sa s nimi stalo?

„Gorionovi môj otec, vtedajší starešina, navrhoval, aby jeho dcéra zostala medzi nami, no on odmietol a zobral ju so sebou. S ľútosťou sme sledovali, ako uvrhuje do vyhnanstva aj vlastné dieťa.“

„Možno to bolo pre ňu lepšie ako život bez rodičov v Maettregii,“ poznamenal Miseag.

Naglius pokrútil hlavou: „Možno by žila bez otca, no nie bez príbuzných. Náš klan je ako jedna obrovská rodina, vďačne by sme sa o ňu postarali. V Maettregii sa delíme o všetko – o jedlo, o zásoby, ktoré máme. Knihy aj naše domovy sú spoločné. Kreax-Pan, náš zakladateľ, považoval za hlavného pôvodcu sporov súkromné vlastníctvo, a preto sme ho zúžili na minimum – na vlastný život a domy, kde žijeme. Rozumieš, prečo videl kameň úrazu práve v osobnom vlastníctve?“ opýtal sa.

Miseag sa zamyslel: „Človek závidí druhým, keď vlastnia viac ako on. A ak viac majetku nemôže získať prirodzenou cestou, skúsi to násilím – vznikajú hádky a boje. Keď však nič nevlastním, nemám ani o čo bojovať.“

Naglius naňho chvíľu skúmavo hľadel. Miseagovi to bolo nepríjemné, no vydržal ten pohľad, až kým sa starešina nepostavil a nevyhlásil: „Rád by som ti niečo ukázal. Keďže si napoly Maettreg, mal by si poznať históriu svojich predkov.“

Miseag na okamih zaváhal. Chcel počkať na Miju, nepáčilo sa mu, že keď sa zobudí, bude sama a s najväčšou pravdepodobnosťou ho bude hľadať. No Mija nebola Maettreg a mal pocit, že história klanu by ju nezaujímala. Napokon teda súhlasil. Spolu so starešinom upratal špinavý riad a odišiel na maettregské námestie.

Poď za mnou...

Už opäť ten hlas v jej mysli. Mija sa nespokojne pomrvila.

Poď za mnou...

Prehodila si cez hlavu deku a rozhodla sa ignorovať ho. Bola priveľmi unavená.

„Všimol si si tetovanie na našich zápästiach?“ opýtal sa Naglius, keď kráčali po kamenistej cestičke na druhú stranu námestia. To sa už hemžilo Maettregmi. Keď okolo nich prechádzal starešina, zastali, priložili si na hruď roztvorenú dlaň a mierne sklonili hlavu.

Miseagovi neuniklo, že si zvedavo prezerajú aj jeho. Na to bol ako Mariotov dedič zvyknutý, ale celkom nový bol preňho pocit, že ho nesledujú s nedôverou a opovrhovaním, no so zvedavosťou a úctou, akú človek často prejavuje niečomu novému.

„Áno, všimol,“ odvetil. „Majú ho všetci Maettregovia.“

„Vieš, čo znázorňuje?“

Miseag sa úkosom pozrel na Nagliove zápästia. Videl na nich dve čierne škvrny, ktoré pripomínali trocha vykrútené kvapky vody. Z oboch vychádzali drobné zelené iskričky.

Keď si starešina všimol jeho nechápavý pohľad, zastal a usmial sa: „Aj vaše klany majú svoj znak?“

Miseag prikývol.

„Tak toto je náš.“ Potom Naglius spojil obe ruky tak, aby sa tetovania na rukách dotýkali. Vzápätí sa iskričky pohli a spojili sa do zelených plameňov, ktoré šľahali z tmavých škvŕn až k starešinovým malíčkom.

„Pôsobivé,“ uznal Miseag.

Naglius oddelil ruky a pokračoval v ceste. Vyšli na kamenné pódium, kde stál dlhý a široký stôl z takmer priehľadného kameňa, čo pod vplyvom slnečných lúčov hýril všetkými farbami dúhy. Obklopovali ho stolice z rovnakého kameňa.

„Tento stôl tu stojí od našich počiatkov. Každý večer sa pri ňom zhromažďujeme a spolu večeriame. Samozrejme, je nás oveľa viac, všetci sa sem nezmestíme. No každý je tu vítaný a pohostíme ho.“ Naglius ukázal na znaky vyryté na okraji stola úhľadným písmom. „Tomeag hurr u wed, malgdrea ir,“ prečítal. „Kto k nám príde, je u nás vítaný. Toto heslo nám zanechal Kreax-Pan. A spolu s ním aj tieto dva kamene.“ Prešiel okolo stola až na koniec pódia. Stála tam vysoká sklenená vitrína a v nej dva hladké čierne kamene veľké ako ľudská ruka. Tvarom nápadne pripomínali škvrny na zápästiach Maettregov.

„Nikdy nám nevysvetlil, čo znamenajú, odkiaľ pochádzajú. Prikázal nám len, aby sme ich skryli a chránili, lebo práve ony určujú, čím sme. Dá sa nimi založiť zelený oheň, ktorého plamene dokážu vyletieť do obrovskej výšky, ale je celkom neškodný – neublíži nám, ničí iba to, čo je zlé. Ničiteľ zla – Alukavago, tak ho voláme. Jeho plamene nás nespália. Sú ako tiene bez moci.“

„Takže vaším symbolom je niečo, čoho pôvod ani nepoznáte?“ opýtal sa Miseag.

Naglius pokrútil hlavou. Miseag si všimol, že na kamene hľadí s obrovskou úctou. „Tie kamene sú ako my,“ vysvetľoval. „Sú nenápadné, medzi ostatnými by zanikli. Keby neležali v tejto vitríne, stratili by význam. Aj náš klan by medzi ostatnými zanikol, stali by sme sa len jedným z mnohých, stratili by sme to, čím sme. No tie kamene sú napriek tomu výnimočné – založia oheň, ktorý neublíži. Aj naša výnimočnosť spočíva v tom, že nedokážeme ublížiť.“

Miseag nadvihol obočie. Starešina sa naňho usmial a potľapkal ho pleci: „No dosť už bolo vážnych tém, poď, ukážem ti zvyšok nášho mesta.“

„Naglius,“ začal Miseag po chvíli trochu váhavým hlasom, „máte tu nejaké slovníky alebo učebnice vášho jazyka, aby som sa ho mohol naučiť?“

Starešina nadšene prikývol: „Rád ti ich poskytnem toľko, koľko budeš potrebovať.“

Miseag bol spokojný. Maettregovia ho nevnímali ako nebezpečného čarodejníka, ktorého treba zničiť. V Nagliových očiach videl uznanie a láskavosť, akú nikdy nepocítil ani v kruhu vlastnej rodiny.

Nájdi ma, Mariotova dcéra! opäť zvolal neznámy hlas. Mija odkopla deku, do ktorej sa predtým zababušila, a otvorila unavené oči.

„Kto to je?“ opýtala sa, očami prehľadávajúc celú izbu. No bola si takmer istá, že tam nik okrem nej nie je. Postavila sa a odostrela plátenné závesy. Slnko svietilo vysoko na oblohe. Odhadovala, že už je čas obeda. Celá Maettregia ožila. Jej obyvatelia, väčšina v zelenom ľahkom odeve, sa prechádzali po cestičkách, z domov na stromoch znela hlasná vrava a kde-tu sa ozýval aj spev. Povetrím sa ešte stále niesla úžasná vôňa kvetov.

Mija si všimla niekoľko vtákov, ako sa naháňajú po oblohe a pritom veselo štebocú. Napadlo jej, že jej bude aj trochu ľúto, keď budú to krásne mesto musieť opustiť.

Pestrofarebný vtáčik, stavbou tela podobný holubovi, no spevom viac pripomínajúci slávika, vletel do jej izby a začal sa vznášať na úrovni jej očí.

Nasleduj ho... povedal hlas v jej hlave a ona sa strhla od prekvapenia.

Vtáčik zaštebotal a zamieril k dverám izby. Vtom sa dvere otvorili a dnu vošla Natriga. Vták okamžite zmenil smer a vyletel von oknom tak rýchlo, že Natriga si ho isto ani len nevšimla.

„Dobré ráno, Mija,“ zvolala. „Počula som, ako si odostierala prevesy!“

Nehovor jej o mne... žiadal hlas v Mijinej hlave.

Natriga prešla k jej posteli a zvalila sa na ňu. „Musela si byť veľmo unavená, spala si takmer celý deň! Adriga sa už o teba začínala báť. Rozmýšľala, že ťa nabudí, ale neboj sa,“ lišiacky sa usmiala, „nedovolila som jej to!“

„Ďakujem...“ váhavo povedala Mija. Len oči rozšírené od vzrušenia mohli Natrige prezradiť, že čosi nie je v poriadku. No dievčina bola priveľmi zaujatá vyberaním vhodných šiat na Mijin prvý deň v Maettregii. Zúrivo prehadzovala svoje šatstvo v truhlici a veselo pritom Miji vysvetľovala, aké je dôležité, aby sa pekne obliekla.

Napokon jej vybrala šaty, ktoré jej ledva siahali pod zadok. „No mne sú až po kolená, ty si trocha vyššia. Nič to, bude to taká krátkosukňa, to sa u vás nosí, nie?“

Mija veľmi neprotestovala. Zrakom stále blúdila k oknu. Kto ju to volal? Ako? Telepaticky? Dúfala, že len čo zostane sama, vtáčik sa znova zjaví a vysvetlí jej, čo to všetko má znamenať.

„Kde je Miseag?“ opýtala sa.

„Skoro ráno odišiel aj s ockom,“ odvetila Natriga. „Myslím, že ich neuvidíme skôr ako pri večeri. Zatiaľ by si sa však mala... napapať, čo ty na to? Určite si veľmo hladná. A potom by si sa mohla ísť vykúpiť do nášho jazera. Teraz je to najlepšie obdobie – ani veľmo teplo, ani zima, voda bude úplne waega.“

„Myslím, že sa mi to zíde,“ sebakriticky priznala Mija a nechala Natrigu, aby ju odviedla do jedálne. Ako spoločníčka bola na nezaplatenie – na rozdiel od Joachima odpovedala aj na otázky, ktoré jej nik nepoložil, a zjavne mala pocit, že jej povinnosťou je zaplniť každú chvíľu ticha rozprávaním.

Vďaka jej veselej spoločnosti Mija takmer zabudla na neznámy hlas vo svojej hlave a dala sa unášať skvelou chuťou Ferginho obedu a sladkastej ludrefory.

Až keď sa vykúpala v horúcej vode jazera priamo v starešinovej záhrade, objavil sa pestrofarebný vtáčik a opäť ju volal.

Natriga ju nechala osamote, predpokladala, že Mija si bude chcieť oddýchnuť v príjemnom kúpeli, a tak Miji už nič nebránilo rýchlo sa obliecť a nasledovať volajúci hlas.

Snaž sa, aby ťa nik nevidel, radil jej hlas.

Hoci nedúfala, že jej hlas odpovie, predsa to vyskúšala a v duchu sa opýtala : Kto ste?

Poď za mnou a dozvieš sa, odvetil.

Ako vám môžem veriť, že to nie je pasca? opýtala sa. S narastajúcim nepokojom kráčala po kamenistom schodisku starešinovho domu za štebotavým vtáčikom.

Som Maettreg, nechcem ti ublížiť...

Nedá sa povedať, že by ju to presvedčilo, no necítila nijakú zlú predtuchu, a tak jej ani nenapadlo otočiť sa. Bola priveľmi zvedavá. Navyše práve nadviazala telepatické spojenie, čo sa jej na hodinách telepatie s Metojom nikdy nepodarilo. Ako to bolo vôbec možné?

Vtáčik ju viedol popri kamenných domoch k námestiu. No keď už boli takmer na ňom, zabočil nad kamenné schodisko a letel nahor k najvyšším dverám.

Keď Mija za sebou zavrela, naposledy zaštebotal a vyletel von otvoreným oknom. Ocitla sa v priestrannej miestnosti. Okrem dlhého stola a stoličiek tam Mija nič iné nevidela. Slnečné lúče osvetľovali len polovicu izby, druhá zostávala zahalená v tme. A odtiaľ po chvíli ticha vystúpil krívajúci zhrbený starec.

Dlhé striebristé vlasy mu zakrývali vráskavú tvár. Ako jeden z mála Maettregov mal oblečený biely odev zopnutý sponou v tvare kvetu ludrefory. Aj on mal na zápästiach tetovanie Maettregov, a keď zodvihol pohľad k Miji, všimla si, že má bledozelené oči, unavené dlhými rokmi. Jednou rukou sa opieral o stôl, druhá mu visela pri boku.

„Kto ste?“ opýtala sa Mija a rozhodla sa pre istotu nevzdialiť od dverí. Aj Anna vyzerala neškodne, a predsa im spôsobila nemálo problémov – napriek tomu, že to bola jej stará matka.

Nerozumiem tvojmu jazyku, bol som najmladší syn svojich rodičov. Nikdy nepovažovali za dôležité, aby som sa učil jazyky, povedal jej hlas v mysli.

No ako to, že ja vám rozumiem?

Lebo počuješ moje myšlienky – to je univerzálna reč, ktorá si nevyžaduje znalosť jazyka. Stačí porozumieť, ako pracuje tvoja myseľ.

Takže keď sa rozprávame takto, rozumiete mi, aj keď rozmýšľam vo svojom jazyku?

Rozumiem tvojim myšlienkam. V tom sa skrýva podstata telepatie.

Prešla k stolu a prezrela si ho. Prečo ste si ma sem zavolali? Kde to som?

Je to miestnosť, kde sa stretáva rodina starešinu so všetkými jej vetvami. Ako najdôležitejší ľudia klanu spolu rozhodujeme o jeho budúcnosti.

Starec stál bez pohnutia, takmer ako socha. Len jeho hlasné dýchanie utvrdzovalo Miju v tom, že sa s ňou rozpráva.

Ak ste starešinova rodina... prečo som sem musela prísť tajne? chcela vedieť a pritom zamyslene prešla prstom po vyrytých znakoch na stole. Ľutovala, že im nerozumie.

Lebo nechcem, aby vedeli, že to ja som ich zradil. Som už starý, veľmi starý na to, aby ma brali vážne, pokiaľ nerobím niečo, čo by im ublížilo. Nie som však až taký starý, aby ma neuvrhli do nemilosti, keby sa dozvedeli, že ich za chrbtom zrádzam. Pamäť mám ešte dobrú, nezabudol som, čo je správne a čo nie. Chcem uchrániť svoje deti pred nespravodlivosťou, ktorej sa chcú dopustiť.

Po rukách jej prešli zimomriavky. O čom to hovoríte?

Žiaľ, nesmiem ti to prezradiť, som viazaný prísahou, ktorá mi nedovoľuje ani telepaticky povedať ti pravdu.

Tak prečo ste ma zavolali? Ako mi chcete pomôcť, keď mi nemôžete nič povedať?

Môžeš na to prísť aj sama. Preto som ťa zavolal do tejto miestnosti. Tu sa odohrala udalosť, o ktorej by si aj so svojím priateľom mala vedieť. Musíš ju opäť vyvolať.

Vyvolať? zopakovala Mija. Nechápavo hľadela na starca. Oči upieral na dvere za jej chrbtom, akoby každú chvíľu očakával príchod nepriateľa.

Si predsa magiolička. Vyvolaj ju, mysli na to, čo potrebuješ vidieť.

Zmätene krútila hlavou. Nerozumiem. Ako to súvisí s magiolami?

Starec k nej prudko otočil hlavu. Ešte nevieš vyvolávať minulosť? V očiach sa mu zračilo znepokojenie.

Neviem o tom, že niečo také sa dá...

Starec nespokojne zamľaskal. To som nečakal, priznal a z jeho hlasu bolo cítiť sklamanie.

Vysvetlite mi, o čo ide, zvedavo ho žiadala Mija.

Čo vieš o svojej moci? opýtal sa jej namiesto odpovede.

Pokrčila plecami. Veľa nie. Zakázali mi ju používať... no myslím, že Marioto... myslím, že magioly sú jedným z dôvodov, pre ktoré ma chce Marioto v Magrade.

Starec ťažkým, pomalým krokom prešiel k nej a studenými vráskavými rukami ju chytil za ruku. Otočil ju dlaňou nahor. V týchto prstoch sa skrýva obrovská moc a tvoj otec o nej určite vie. Nečudujem sa, že ju chce mať na svojej strane. Vo chvíľach vojny sa magiolik často stáva rozhodujúcou postavou. Spoločenstvo ťa malo vycvičiť a znásobovať tvoju moc, nie zakazovať ti ju používať.

Najvyšší mi vraveli, že je... nezvyčajné, že magioly dostal do rúk niekto neplnoletý, spomenula si Mija.

Starec prikývol a pustil jej ruku. V histórii sa to, myslím, ešte nikdy nestalo. Možno preto ťa chceli ušetriť tej zodpovednosti. Toľko zhovievavosti z ich strany ma prekvapuje. Vždy som mal pocit, že pre víťazstvo sú ochotní podstúpiť aj vyššie obete, ako je šťastné detstvo dospievajúceho dievčaťa.

Zdá sa, že Marioto v tomto smere nezaváhal, dodala. No stále to nevysvetľovalo, prečo k sebe povolal aj Miseaga!

Ak sa chceš dozvedieť, čo sa tu odohralo, pokračoval starý Maettreg, musíš sa naučiť ovládať magioly a spoznať ich moc.

Viem ich v sebe nahromadiť, ale neviem ich prinútiť zjaviť sa na zavolanie...

To sa musíš naučiť, vyvolanie minulosti si vyžaduje množstvo magiol. Také veľké, že ho v sebe nedokážeš udržať.

Pokrútila hlavou: Neviem, či sa to vôbec dá. Vyvolávajú ich moje silné emócie a...

Tie ich iba spúšťajú, prerušil ju starec. V skutočnosti ti iba uľahčujú tvorbu magiol, no nie sú ich pravou príčinou.

Ako to všetko viete? Odkiaľ? Miji sa to zdalo čím ďalej podozrivejšie.

Starcovi myklo kútikmi úst, takmer sa mu roztiahli do úsmevu. Celý život som zasvätil vzdelávaniu. V hlave takého starého muža, ako som ja, sa skrýva mnoho informácií a spomienok.

Vy ste asi nežili veľmi vzrušujúci život, že? opýtala sa Mija s miernym úškrnom.

A presne to je jedna z hlavných čŕt života Maettregov.

Lenže o pár dní odchádzame – ja aj Miseag, len čo príde starešinov syn, odvezie nás domov a ja nikdy nezistím, čo ste mi chceli ukázať. Dovtedy sa určite nestihnem naučiť to, čo som sa nenaučila za celé mesiace.

Starešina nevie, kedy sa Norglius vráti. A ako poznám toho chlapca, nebude to tak skoro, ako jeho otec dúfa. Kým odídete, musíš, starec sa jej naliehavo zahľadel do očí, musíš vidieť to, čo sa tu odohralo. Rozumieš?

Dúfala, že to o Norgliovom príchode do Maettregie nie je pravda, ale napriek tomu sa opýtala: Ako to funguje?

Si z vonkajšieho sveta, takže si možno už niekedy počula otázku: Môže trepot motýlích krídel v Brazílii spôsobiť tornádo v Texase?

Mija pokrútila hlavou.

Pochádza to z jednej z novších kníh, ktoré sme priviezli z Polisu. Vo svojej podstate sa tá otázka týka omnoho väčšieho problému. Dokáže aj ten najmenší pohyb ovplyvniť miesta sveta vzdialené na treggáry, a to s omnoho väčšou silou? Odpoveď znie áno. Všetko na tomto svete je akoby pospájané tenkými pavučinkami. Keď pohneš jednou, rozhýbu sa aj ďalšie a nasleduje dlhá reakcia, ktorá môže zmeniť tvar sveta. Ak by si tou niťou nepohla, myslíš, že by sa pohli ostatné?

Asi nie... usúdila Mija.

Ak by sa nepohli ostatné, myslíš, že svet by vyzeral rovnako ako v prípade, keď by sa rozkmitali?

Zrejme nie.

Starec spokojne prikývol. Každé jedno rozhodnutie, každý jeden pohyb, ktorý vykonáš, je ako potiahnutie jednej nite pavučiny. A tak každučká udalosť zanecháva stopy na miestach, kde sa odohrala, a dokonca aj na tých ostatných, lebo čokoľvek urobíš, zmení to vývoj ďalších udalostí, ďalších rozhodnutí, ovplyvní to pohyb ďalších pavučín.

A magioly sú schopné pospájať tie stopy? hádala Mija.

Starec prižmúril oči. Správne. Táto miestnosť by teraz nevyzerala tak, ako vyzerá, my by sme v nej nestáli, keby sa v nej neodohrali tie udalosti, ktorými prešla. Stopy každého rozhodnutia sa navždy vryli do jej stien, do vzduchu, ktorý dýchaš, do každej neviditeľnej pavučinky, ktorá sa tu nachádza. Je to ako šifra, ktorú magioly svojou ohromnou mocou rozlúštia.

To by mohlo byť veľmi užitočné... uznala v duchu Mija. Otázkou však naďalej zostávalo, ako ovládnuť magioly, aby dokázala vyvolať takú mocnú mágiu.

11
Odvrhnutá víla

„Muži odtiaľto odchádzajú ako trosky.“

Kam ma to vediete? pýtala sa Mija.

Starec krivkal pomalými krokmi pred ňou. Zišiel po schodisku, no nezamieril na chodník pred skalnými domami. Namiesto toho ju viedol dlhou studenou chodbou.

Vydrž chvíľu a uvidíš, odvetil.

To je mi jasné, ale ja to chcem vedieť teraz. Nechcem sa dať vlákať niekam do pasce...

V hlave jej zrazu zahrmel jeho smiech. Keď sa naučíš ovládať svoju moc, nebudeš sa musieť strachovať o to, či si sa nedostala do pasce. Strach bude cítiť ten, kto sa odváži vlákať ťa do nej.

Miji tá predstava pripadala smiešna. Vedela, že magioly sú mocné, ale nikdy ich nepovažovala za svoju súčasť, tak ako seba nikdy nepokladala za mocnú. A nikdy po tom ani netúžila. Veď pred rokom bola iba obyčajné dievča, ktoré považovalo mágiu za výmysel rozprávkarov.

Chodba sa točila doprava, smerom do skalného mesta. Vtom starec náhle, tak ako mu to ostarené nohy dovoľovali, odbočil. Tesne pred koncom chodby boli kamenné dvere. Odchýlil ich. Oslepilo ich ostré slnečné svetlo. Starec zišiel po schodoch a počkal, kým sa Mija pustí za ním.

Vypleštila oči od prekvapenia a rozhliadala sa naokolo. Pred nimi bol asi štvormetrový vodopád zelenkavej vody, ktorá sa strácala v kamennej diere a pretekala do Maettregie. Nad vodopádom sa klenula nádherná dúha. Po brehoch rástli rozkvitnuté kríky s červenými kvetmi a v okolí tráva posiata farbistými kvetmi.

Poď, vyzval ju starý muž. Mija sa konečne pohla a nasledovala ho až k brehu rieky.

Prečo tu nie je chodník? opýtala sa. Vedela, že Maettregiu križujú desiatky chodníkov a jej obyvatelia kráčajú výlučne po nich.

Lebo sem nechodíme, odvetil. Mnohí toto miesto považujú za prekliate.

Mija zastala. Teraz už chápem, prečo ste mi nechceli povedať, kam ideme.

Nemusíš sa báť, trpezlivo jej dohováral starec. V skutočnosti sa tu nenachádza nič iné, len... pravda. To je to, čoho sa mnohí boja, a preto sem odmietajú vstúpiť. Poď bližšie, kývol na ňu rukou. Poď sem.

Váhavo k nemu pristúpila a skúmavo si prezerala okolie. A kde je tá pravda? opýtala sa.

Pohľadom ukázal na vodopád. Čo tam vidíš?

Prúd vody...

Musíš sa naučiť vidieť viac ako to, čo zbadáš na prvý pohľad. Pozri sa tam ešte raz.

Mija prešliapla na mieste a zachmúrene sa zahľadela na vodopád. Vidím veľa menších prúdov vody, ktoré padajú do vody. Spýtavo nadvihla obočie. Je to lepšie?

Starec pokrútil hlavou. Musíš vidieť všetky malé kvapky vody, ktoré sa spájajú do väčších a tie do prúdov. Prúdy sa zlievajú do vodopádu a na dne jazera zanikajú a splývajú so zvyškom kvapiek. Musíš vidieť detaily, sústrediť sa na to, čo tvorí základ, a nie na to, čo je na povrchu.

Mija sa uškrnula. Tak to by som mala rovno sledovať molekuly a atómy, nie?

Tie tvoj zrak nedokáže rozoznať, ale kvapôčky áno. Len tvoja myseľ ich nehľadá a uspokojí sa s tým, čo sa jej naskytne na prvý pohľad. Preto ti stačí, že vieš nahromadiť magioly. Nehľadíš na podstatu vecí, nehľadáš, čo sa skrýva vnútri, pozeráš sa iba na ich obal.

Uškrnula sa. Tak fajn, odhalili ste ma! Som hrozne povrchná! Myslela som, že ma chcete niečo naučiť, a nie kritizovať ma.

Už zase strácaš kontrolu nad svojimi emóciami, pripomenul jej starec vyčítavým pohľadom. Opäť ukázal na vodopád. Najprv musíš vidieť kvapôčky namiesto vody, pod svojimi nohami nevnímať len trávu, ale aj všetky mravce, čo po nej lozia... Koncentruj sa na svet do jeho detailov, až potom ho pochopíš.

A to mi pomôže odhaliť to, čo sa stalo na Rade?

Áno aj nie. Svoju odpoveď starec nevysvetlil. Kráčal ďalej, a až keď si sadol na jeden z väčších kameňov obrastených machom pod skalami, z ktorých vyvierala voda, pozrel sa na ňu.

Vôbec vám nerozumiem, povedala mu Mija a snažila sa krotiť svoju netrpezlivosť. Čo odo mňa vlastne chcete?

O nič ťa nežiadam. Môžem ti iba radiť, môžem ťa niečo naučiť a môžem ťa priviesť na cestu, no dvere na jej konci nakoniec musíš otvoriť sama. Robím to, lebo je to správne, ty by si to mala urobiť pre chlapca, ktorý prišiel s tebou.

Ide teda o Miseaga?

Má maettregskú krv, nie? Preto toto tajomstvo bude logicky súvisieť viac s ním ako s tebou.

Mija sa zamračila. Dôverovala jeho slovám, očividne vedel o magiolách omnoho viac ako Metoj a Adriana dohromady. Verila mu, že jej môže pomôcť, ale čosi sa jej na tom všetkom nepáčilo. Pri pohľade na jeho tvár sa cítila nepríjemne a premýšľala, či si to iba nahovára, alebo je to akási slabá predtucha. Prečo ste ma zaviedli práve sem? Prečo je to podľa Maettregov prekliate miesto?

To je smutný príbeh...

Pár takých som už počula, uistila ho.

Pohodlne sa usadil na kameni a začal rozprávať: Všetky miesta, ktoré dnes obývame, pred naším príchodom patrili lesu a jeho vílam. Prví Maettregovia ich územie značne zmenšili. Víly hovoria, že sme im ukradli lesy. Nenávidia nás za to a čakajú na chvíľu, keď sa budú môcť dostať do nášho mesta a znova ho obsadiť. S vílami prichádzame do kontaktu každý deň – pohybujú sa v tých istých lesoch ako my. Neútočia na nás, dobre vieme, ako sa treba pred nimi chrániť. No pred mnohými rokmi sa jednému z Maettregov zapáčila mladá víla. Volala sa Linea. Nepomiatla mu myseľ svojimi čarami, tento mladý muž sa do nej úprimne zaľúbil. Legenda hovorí, že ona opätovala jeho city, no o spoločnej budúcnosti nemohli ani snívať – Maettregovia aj víly by sa postavili proti. Keď počala dieťa, víly ich odhalili a vyhnali ju zo svojich lesov. Maettreg sa o ňu rozhodol postarať. Skryl ju v našom meste a nikomu to neprezradil. No nepodarilo sa mu ukryť ju bezpečne, lebo Maettregia patrí všetkým a ťažko sa v nej niečo utají.

Rada Maettregov dala mladému čarodejníkovi na výber – buď odíde z nášho klanu, alebo sa Liney aj s dieťaťom vzdá. Po dlhom premýšľaní sa rozhodol zostať v klane. A víle, pološialenej od zúfalstva, sa podarilo uniknúť z nášho väzenia, pohľadom ukázal na skalnú budovu, odkiaľ vyšli. Rozbehla sa a skočila. Smrť aj so svojím nenarodeným dieťaťom našla v tomto vodopáde. Odvtedy ho Maettregovia považujú za prekliaty. Linein duch zostal v tejto vode a čaká na príležitosť pomstiť sa za zradu, ktorá ju aj dieťa dohnala až k smrti. Každý muž, ktorý sem vstúpi, uvidí to, čo víly nazývajú pravdou – časť svojho najhlbšieho vnútra, svoje najväčšie slabosti. To, čoho sa najviac desí. Hlava mu ide prasknúť od zúfalstva. Muži odtiaľto odchádzajú ako trosky. Preto nás tu nebude nik vyrušovať. Ani ženy sa sem neodvážia vstúpiť. Boja sa Lineinho hnevu.

A prečo to urobil? Ak ju mal tak rád, prečo sa rozhodol zostať tu?

Starec sa zahľadel do vodopádu. Lebo bol vychovaný ako Maettreg, nepoznal iný život a iného sveta sa bál. Tu v Maettregii má všetko svoj poriadok, všetko a všetkých poznáme, žijeme pokojným a jednoduchým životom. Vonkajší svet, jeho zhon a chaos, je pre nás hrozná nočná mora.

Mija úbohú ženu ľutovala. Ešte nezabudla, že ani Melánia, jej matka, nedopadla o nič lepšie – aj ju s dieťaťom opustil milovaný muž, ktorý napokon ukončil jej život. Vtom si však Mija čosi uvedomila. No vy ste tu a netvárite sa veľmi utrápene. Ako je to možné?

Lebo Linea napriek všetkému ešte stále miluje muža, ktorý ju odvrhol, smutne odvetil starec. To ja som ten muž...

Mija pobúrene prižmúrila oči a vzápätí sa takmer bez rozmýšľania otočila.

Nezahadzuj svoju budúcnosť pre moju minulosť! zvolal starec naliehavým hlasom.

Ani sa neunúvala odpovedať. Vyšla na studenú chodbu a rozhodla sa vrátiť naspäť do starešinovho domu. Odmietla zostať v blízkosti muža, čo zabil ženu, ktorá ho milovala. Až priveľmi to pripomínalo osud jej matky. Keď kráčala preč, z rúk jej vyskočilo zopár iskričiek. Rozrušene sledovala, ako miznú vo vzduchu.

Už pochybovala aj o tom, či starec hovoril pravdu a či jej vôbec chcel odhaliť tajomstvo, ktoré pred nimi Maettregovia skrývali. No čo ak neklamal? Cítila sa vinná, že tak bezhlavo zahadzuje príležitosť prijať jeho pomoc. Ako však môže rešpektovať človeka, ktorý jej svojou minulosťou tak veľmi pripomínal otca?

Robím to, lebo je to správne, ty by si to mala urobiť pre chlapca, ktorý prišiel s tebou, povedal jej starec. Čo ak je to pravda a ona svojou hlúpou tvrdohlavosťou vystavuje Miseaga nebezpečenstvu?

Nohy ju zaviedli na priestrannú terasu, o čosi väčšiu ako tá v starešinovom dome. Zlostne zovrela päsť a oprela sa o zábradlie. Prečo len veci nemôžu byť aspoň raz jednoduché, prečo jednoducho nemôžu pokojne čakať na starešinovho syna a potom navždy opustiť tieto lesy?

V duchu si vynadala za to, že sa tak zbabelo ľutuje. So smútkom v duši spomínala, ako pred niekoľkými mesiacmi sedela v šatni a žila príjemným životom bez dobrodružstiev, pokojným a nudným, po akom vždy túžila. A kam ju ten život zavial? Marioto, orlaje, Maettregovia a ich tajomstvá...

Vystrela sa a vyšla z budovy na čerstvý vzduch. Rozhodla sa nájsť Miseaga a povedať mu všetko, čo sa dozvedela. Musí ho varovať, lebo za nádhernou pozlátkou mesta Maettregov sa môže skrývať rovnaké zlo ako kdekoľvek inde na svete.

Nenašla ho v jeho izbe. Takisto po Natrige nebolo ani stopy, a tak sa Mija rozhodla prejsť ostatné izby starešinovho domu. Všetky boli takmer rovnaké – kam sa človek pozrel, všade samé kvety, drevené lavice, police s knihami a niekoľko obrazov starých maettregských starešinov.

Na prízemí Mija objavila ďalšiu spálňu, len s jednou posteľou, preto usúdila, že nepatrí starešinovi a jeho žene. No prekvapilo ju, že vankúš aj deka sú pokrčené, akoby v posteli niekto v noci spal. Na stole ležala otvorená kniha a závesy boli odostreté. Mija vošla dnu a pohľadom si premerala celú izbu. Všetky miestnosti, do ktorých nazrela, boli upratané, ale táto nie. Mije sa zmocnilo podozrenie, že v dome s nimi býva ďalšia osoba, o ktorej sa starešina nezmienil. Niekto, o kom ani ona, ani Miseag netušia...

Vtom začula niekoho prichádzať po kamennej dlážke. Nestihla včas zmiznúť. Stála pri dverách, keď sa pred ňou zjavila Ferga a prekvapene na ňu pozrela.

Miji bilo srdce ako hrom. Ženin pohľad na okamih ustrnul a Miju to len utvrdilo v podozrení, že objavila niečo, čo nemala. Vtom sa na ňu Ferga usmiala a opýtala sa: „Daehh o prut?“

Samozrejme, Mija jej nerozumela ani slovo. Zatvárila sa čo najnevinnejšie a položila jej otázku, ktorej musela Ferga porozumieť: „Miseag?“

Starešinova žena ukázala na dvere na samom konci chodby. „Ďakujem,“ povedala Mija a prešla popri nej s divoko tlčúcim srdcom. Ani sa neobzrela a rýchlo zamierila k dverám.

Nepochybovala, že toto bude Miseaga veľmi zaujímať.

Dvere na izbe mal pootvorené, a tak sa ani neunúvala klopať. Vkĺzla dnu. Po pár krokoch zastala a prekvapene hľadela na Miseagov chrbát.

Cez okno k nim prenikal spev a vrava Maettregov, ktorí sa pomaly zhromažďovali na večeru, preto Miseag jej kroky nepočul. A možno bol len priveľmi zaujatý chlapcom, s ktorým sa hral. Nigo sedel na žltom koberci a naťahoval sa za drobnou svietiacou guľôčkou, ktorú Miseag držal v ruke. Miseag kľačal oproti chlapcovi a usmieval sa. Guľôčku pustil z ruky a nechal ju vznášať sa pred Nigovými očami. Sledoval, ako sa za ňou starešinov syn naťahuje, potom ju pustil a chlapček ju s nadšeným smiechom schmatol do svojich ručičiek.

Aj Miseag sa zasmial. Vzápätí guľôčka vyletela do výšky a Nigo ju musel opäť chytať.

Mija sa na ich hru ešte chvíľu dívala a len ťažko dokázala uveriť, že ten mladík, čo sa s chlapcom tak veselo hrá, je naozaj Miseag. Nakoniec sa rozhodla, že ho nebude rušiť. Keď zatvárala dvere izby a naposledy sa naňho pozrela, mala pocit, akoby jej v bruchu poskakovali iskričky.

12
Miseagovo svedomie

„Viem, že majú plno rečičiek o tom, akí sú mierumilovní, ale stále sú to ľudia!“

Mija sa znovu stretla s Miseagom, až keď s celou starešinovou rodinou kráčali po kamennom chodníku na Námestie Kreaxa-Pana. Naglius jej vysvetlil, že tam každý deň spolu večerajú obyvatelia Maettregie.

„Predpokladám, že dnes tam bude plno,“ hovoril. „Všetci sú na vás zvedaví. Žiaľ, zmestí sa tam len niečo vyše päťsto ľudí. Ostatní budú musieť zostať doma a možno niekedy v budúcnosti sa k nám pridajú.“

„Neboja sa nás?“ opýtala sa Mija.

„Prečo by sa mali?“ pozrel sa na ňu starešina trocha prekvapene.

Pokrčila plecami: „Sme Mariotovi dediči. A sme pre nich cudzí...“

„Mariotovi dediči?“ zopakoval s úsmevom. „To nám nič nehovorí. Mariotova vojna sa nás netýka. A práve to, že ste cudzí, že ste iní, vyvoláva v Maettregoch zvedavosť.“

Mija sa usmiala. Bol to príjemný pocit. Uvedomila si, že asi prvýkrát v živote sa ocitne v spoločnosti čarodejníkov, ktorí ňou neopovrhujú. Bola si istá, že pre Miseaga to znamená ešte viac. Nielenže celý život žil vo svete, kde ho nenávideli, ale teraz si mal dokonca sadnúť za stôl s ľuďmi, čo boli takmer jeho rodina. Kútikom oka sa naňho pozrela.

Na tvári mal vyrovnaný a pokojný výraz. V maettregskom oblečení a s amuletom okolo krku vyzeral takmer ako jeden z nich. Znepokojene si uvedomila, že medzi Maettregov by možno rád zapadol... a už nikdy sa nevrátil do Hornej Vsi.

„Ferga sa veľmi hanbí,“ začal po chvíli Naglius a láskavo sa pozrel na svoju manželku, pokorne kráčajúcu za ním s malým synom na rukách. „Vraj si bola v našej hosťovskej izbe.“

Mija nadvihla obočie. Aj Miseag zbystril pozornosť.

„Veľmi ju mrzí, že tam nestihla poupratovať,“ pokračoval starešina. „Dúfa, že si o nej nemyslíš nič zlé.“

„Nie, to určite nie. Niečo také by mi naozaj nikdy ani na um nezišlo. Neporiadku v mojej izbe sa totiž máločo vyrovná,“ upokojovala ho Mija. „A kto tam vlastne býva?“ nadhodila a snažila sa tváriť ľahostajne. Nechcela, aby Naglius vytušil, že sa jej niečo nezdá.

„V našom dome často prespávajú naši príbuzní a priatelia. Minulú noc tam mal spať Gerd, Natrigin nastávajúci, no keď sa dozvedel, že prídete, odišiel, aby ste mali dostatok súkromia. Je to veľmi dobrý chlapec.“

„Nastávajúci,“ pobavene zopakovala Mija. „A kedy chystáte svadbu?“ opýtala sa Natrigy. Zdalo sa jej smiešne klásť takú otázku dievčaťu dokonca mladšiemu od nej.

„Keď budeme mať pätnásť rokov,“ odvetila Natriga a usmiala sa, no Mija si všimla, že jej úsmev nie je taký úprimný a veselý ako zvyčajne.

Boli už takmer na námestí. Naglius zobral svojho syna do náručia a s Fergou po boku pokračoval v ceste. Natriga si vykračovala vedľa Miseaga a pohmkávala si.

„Miseag,“ zašepkala Mija a snažila sa hovoriť tak ticho, aby ju Natriga nepočula. „Ja starešinovi neverím.“

Spýtavo sa na ňu pozrel.

„Neverím tej historke o neupratanej izbe,“ vysvetlila. „A to ešte nie je všetko. Dnes poobede som sa dozvedela niečo, o čom by si mal vedieť. Musíme sa porozprávať,“ dôrazne sa naňho pozrela. „Osamote.“

Mračil sa: „Teraz to nepôjde. Porozprávame sa po večeri. Prídem do tvojej izby.“

Spokojne prikývla a spolu s ním nasledovala starešinu po chodníku osvetlenom veľkými vznášajúcimi sa lampášmi. Námestie sa hemžilo Maettregmi. Tak ako starešina predpokladal, všetky stoly na konci námestia boli preplnené. Mnohí dokonca sedeli na lavičkách popri chodníkoch. Keď videli prichádzať starešinu, vrava utíchla. Postavili sa, mierne sklonili hlavu a na hruď si priložili otvorenú dlaň. Starešina im kývol hlavou na pozdrav a honosne sa niesol ďalej. Maettregovia zostávali stáť a zvedavo naťahovali krky, aby lepšie dovideli na dvojicu cudzincov kráčajúcu za ním.

Mija si všimla, že Miseag sa uškŕňa. Ju toľká pozornosť znervózňovala. „Čo sa smeješ?“ neodpustila si, keď sa neprestával zubiť.

„Nie sú ti tie šaty trocha prikrátke?“ opýtal sa.

„Krátkošaty,“ odvetila s úsmevom. „Také sa u nás vraj nosia.“

„Vybrali sme jej ich spolu s Adrigou,“ hrdo sa pochválila Natriga.

Miseag sa pozrel na skupinku mladíkov, čo stáli na kraji chodník a skúmavo si ich prezerali. „Tak potom by sa tebe aj Adrige mali tamtí Maettregovia srdečne poďakovať,“ zasmial sa.

Mija sa začervenala až po uši a potiahla si krátkosukňu tak nízko, ako to len šlo. Sľúbila si, že nabudúce si oblečenie vyberie sama.

Starešinova rodina mala miesta za vrchstolom. Tie jediné zostali prázdne. Ostatné obsadili Maettregovia odetí do ich tradičného zeleného odevu. Väčšina z nich mala aj plášť zopnutý okrasnou sponou. Keď sa k nim Naglius s dedičmi priblížili, všetci sa takmer naraz postavili. Až keď starešina zaujal svoje miesto, Maettregovia si posadali a čakali na jeho pokyny.

Natriga usadila Miju medzi seba a Miseaga. Mija si všimla, že Naglius si dal záležať na tom, aby Miseag sedel po jeho pravici, zatiaľ čo svoju ženu usadil naľavo. Napadlo jej, že ak by sa Miseag rozhodol zostať v Maettregii, Naglius by mu to ani trochu nevyhováral.

„ Draeg li ,“ vyhlásil starešina. Vzápätí k nim zo stromov zleteli drobné svetielkujúce tvory, ktoré prinášali taniere s jedlom. Položili ich na stoly a leteli naspäť po ďalšie, až kým každý stolujúci nemal pred sebou tanier aj s pohárom a džbánom ludrefory.

„ Pregh lerda ,“ zvolal Naglius. Až potom všetci Maettregovia začali večerať.

„Znamená to dobrú chuť,“ preložila im Natriga.

„Viem,“ prikývol Miseag.

„Odkiaľ to vieš?“ opýtala sa Mija.

„Starešina mi požičal zopár kníh, aby som sa naučil ich jazyk. Keď som už tu, aspoň si niečo nové naštudujem.“

„Aha...“ viac nepovedala a radšej sa pustila do pečenej ryby s ryžou, ktorú mala pred sebou.

Počas večere tri dlhovlasé dievčatá hrali na lutne. Keď Maettregovia dojedli, rozpútala sa všeobecná vrava. Naglius sa svojim hosťom ospravedlnil a prešiel popri stole medzi ostatných Maettregov, aby sa trocha venoval aj im.

„Ak budete niečo potrebovať, povedzte Natrige. Musím sa porozprávať so svojím strýkom. Naši ľudia vraj opäť videli víly nebezpečne blízko nášho mesta,“ vysvetlil.

Mija ešte len dojedala svoju porciu, a tak mlčky prikývla. „Víly nemajú veľmi v láske...“ podotkla.

„Naglius mi spomínal, že s nimi mali problémy už od počiatkov Maettregie,“ prikývol Miseag a odpil si z ludrefory. „Víly obviňovali zakladateľa Maettregie, že im ukradol územie. Kreax-Pan však tvrdil, že lesy vílam nikdy nepatrili, a chcel sa s nimi v pokoji dohodnúť. No víly na to pristúpili. A vraj práve ony ho zabili. Odvtedy sa s nimi Maettregovia odmietajú dohadovať.“

„Kreax-Pan?“ zopakovala Mija. „To som už počula...“ zamračila sa. Lenže kde? Kde sa s tým menom stretla?

„To si naozaj nemohla. Dokonca aj ja som o ňom prvýkrát počul až dnes.“

Prižmúrila oči: „Myslíš si, že nemôžem vedieť niečo, čo ty už dávno nepoznáš?“

„To som nepovedal,“ odvetil Miseag a v očiach sa mu zaiskrilo. „Len som si to myslel...“

Mija si zahryzla do pery: „Zdá sa mi to, alebo ma zase podpichuješ?“

„Ťažko odolať, keď mi dávaš toľko príležitostí,“ v očiach mu poskakovali veselé iskričky.

Mija ho nahnevane kopla do členka. Na to sa len usmial a nič nepovedal.

„Aj zo mňa si Gerd často uťahuje,“ poznamenala Natriga. Až vtedy si uvedomili, že ich rozhovor celý čas zvedavo počúvala. „Hlavne z Adrigy, ale ona si ho nevšíma. Nemá ho veľmo rada...“ Pohľad jej zablúdil k chlapcovi, ktorý sedel len niekoľko miest od nich. Od Natrigy bol možno o rok starší. Keď si všimol, že mu venuje pozornosť, modré oči mu znežneli a mierne kývol hlavou smerom k nej.

„Chuderka,“ pokračovala Natriga. „Nepáči sa jej, že sa zaňho musíme vydať.“ Naklonila sa k Miji a dodala: „Adriga si myslí, že Gerd sa zle bozkáva... Neviem to usúdiť, ešte nikdy som sa s nikým iným nebozkala. No rada by som to skúsila... predtým, ako sa vydám.“ Veľavýznamne sa pozrela na Miseaga.

„Gerd by určite žiarlil,“ pohotovo reagoval Miseag a vrhol na Miju prosebný pohľad, aby ho zachránila pred touto témou.

No Mija to neurobila. „Podľa mňa by si to mala napraviť, ešte kým si slobodná,“ uškrnula sa a potom sa rovnako veľavýznamne pozrela na Miseaga.

Ten sa nepokojne pohmýril. „Je kruté, že ťa nútia vydať sa za...“ začal, no vtom sa Natriga rázne otočila k Miji. „Aké je to, keď sa chlapec dobre bozkáva? Teda...“ trocha sa začervenala. „To sa nepýtam ja, Adriga je veľmo zvedná.“

Jej otázka Miju zaskočila. Miseag si musel odpiť z pohára, aby sa nerozosmial.

„Ja... neviem,“ zajachtala.

„Skús jej to opísať, prosím ťa, lebo mi nedá pokoj! Nevieš si predstaviť, aká vie byť otrávená!“ naliehala Natriga.

„Lenže ja... nemám čo...“ zahniezdila sa Mija. „Neviem, tiež som sa bozkávala len raz v živote.“ Vzápätí jej tvár sčervenela, až nadobudla takmer rovnakú farbu ako ludrefora, ktorú práve pila.

„Raz?“ zopakovali Natriga s Miseagom takmer súčasne.

Mija sa zahanbene pozrela na Miseaga. „Prečo sa tak čuduješ?“ opýtala sa. „Bol si pri tom.“

„To áno...“ prekvapene na ňu hľadel, akoby mal výčitky. „Len som si myslel...“

Mija sa ešte nikdy v živote tak nečervenala. „Miseag, neopováž sa tváriť previnilo! Ešte si začnem myslieť, že máš svedomie!“

„Adriga si to myslí! Hovorí, že je waega !“ nadšene sa medzi nich zamiešala Natriga. „A tiež si myslí, že vy dvaja by ste sa...“

„Odkáž Adrige,“ vážne ju prerušil Miseag, „že sú veci, do ktorých by sa radšej nemala pliesť, lebo tú dobrú mienku o mne rýchlo stratí!“

Adriga aj Natriga preto radšej okamžite stíchli. Starešinova dcéra sa opäť pozrela na Gerda a láskavo sa naňho usmiala.

Mija si nervózne odpila z pohára. Miseag prechádzal pohľadom po Maettregoch a mlčal. Vtom si Mija všimla, že Gerdovi pomaly klesajú viečka. Natriga naňho uprene hľadela a chlapec akoby pod vplyvom jej pohľadu zaspával. Napokon mu hlava ovisla a takmer spadla do prázdneho taniera.

„To si urobila ty?“ prekvapene zvolala Mija.

Natriga sa hrdo usmiala: „Áno, máme takú schopnosť, teda moje oči majú takú schopnosť. Viem ľudí uspať pokladom... teda pohľadom. Je to lepšie, keď sú bližšie, to skoro hneď odpadnú. Takto mi to chvíľku trvalo...“

Mija sa zhrozene pozrela na spiaceho chlapca: „A to si urobila len tak? Z nudy?“

Natriga neurčito pokrčila plecami, na tvári mala anjelský výraz.

„A vie Gerd o tejto tvojej schopnosti?“ zaujímal sa Miseag.

„Nie, blázonko,“ zvolala Natriga. „Ešte sme sa nerozhodli, či mu to povieme, alebo nie. Možno po svadbe...“

Mija sa neubránila smiechu, hoci úbohého chlapca ľutovala.

„Bude to mať s tebou veselé,“ skonštatoval Miseag a Mija na ňom videla, že sa zo všetkých síl snaží udržať vážnu tvár.

Z večere sa odobrali preč až o dobrú hodinu neskôr. Ferga so synom odišla už predtým, a keď dediči prišli do starešinovho domu, už spala. Miseag takmer o ďalšiu hodinu zaklopal na dvere Mijinej izby. Nechcelo sa jej vstať z postele, a tak ich otvorila len kývnutím ruky.

„Už som si myslela, že neprídeš,“ vyčítala mu.

„Naglius sa ešte chcel so mnou rozprávať,“ vysvetlil jej Miseag a zamieril k stolu pod oknom. Otočil stoličku a sadol si na ňu.

„Akosi často sa s tebou chce rozprávať...“ podotkla Mija a ani pritom neskrývala nespokojnosť.

„Žiarliš?“ zasmial sa.

„O to tu nejde, Miseag. Jednoducho mám pocit, že pri všetkých týchto ľuďoch strácaš ostražitosť.“ V duchu si však priznala, že Nagliov zjavný nezáujem o jej osobu sa jej trocha dotkol.

„Nachádzame sa medzi ľuďmi, čo by ani nevedeli udržať kanu v ruke! Ako by nám mohli ublížiť?“

„Presne tak! Ako?“ sadla si, aby sa mu mohla pozrieť do očí, a ešte raz zopakovala: „Ako? To netušíme. Vieme, čo môžeme čakať od Zradcov. Aj od Perníka a všetkých klanových. No týchto ľudí nepoznáme. Viem, že majú plno rečičiek o tom, akí sú mierumilovní, ale stále sú to ľudia!“

„A ľudia nie sú mierumilovní?“ Miseag si jej slová očividne nebral k srdcu.

„Dnes ma zobudil telepatický hlas starca, ktorý si zjavne nemyslí, že Maettregovia sú takí úžasní, ako sa nás snažia presvedčiť.“

Zvraštil čelo: „O čom to hovoríš?“

„Potom tu objavím izbu, v ktorej niekto túto noc zjavne spal, a starešina sa hneď pri prvej príležitosti ponáhľa vysvetliť mi to historkou o prespávaní Natriginho milého.“

„Neznelo mi to v ô bec podozrivo.“

„Fajn, ja viem. Je to len moje tušenie, to je všetko. Videl si Natrigu a ten jej kúsok s chudákom Gerdom? Ani to nebolo veľmi mierumilovné, nemyslíš? Maettregovia sú iní ako my.“

„Dobre teda,“ prerušil ju. „Pekne po poriadku. Povedz mi, čo ťa to zobudilo a kto je ten starec, lebo zatiaľ mi všetky tie tvoje obvinenia pripomínajú Perníkove špekulácie na súde.“

„Dobre, tak počúvaj...“ Potom sa pustila do rozprávania o svojom stretnutí so starcom. V skratke mu vyrozprávala aj o víle, ktorú odvrhol, a o svojom náhlom odchode.

„Nemala som chuť zostať tam a rozprávať sa s ním,“ dodala trocha previnilo. „Ak je to tajomstvo také dôležité... asi by som sa mala vrátiť... Po tom rozhovore mi zrazu všetko pripadá až priveľmi podozrivé, ako napríklad tá záhadne rozhádzaná izba! Keby som sa s ním nerozprávala, vôbec sa ňou nezaoberám. Navyše... Ľud mieru, Kreax-Pan! O tom všetkom som už určite niekde počula, a za nič na svete si neviem spomenúť kde. Tak sa teda nečuduj, že ma znervózňuje, keď sa s Nagliom rozprávaš ako so starým známym!“

Z Miseagovej tváre zmizli aj zvyšky ľahostajnosti. „Neviem, čo si o tom mám myslieť. Strávil som s nimi celý deň, videl som, ako žijú. A ani na chvíľku by som nezapochyboval o tom, že sú iní, ako Naglius hovorí. Na ničom inom im nezáleží, len na pokojnom a nerušenom živote. Neviem si predstaviť, že by nám chceli uškodiť. Videla si, že ani po tráve nešliapu, keď nemusia.“

„Prečo by potom ten starec strácal so mnou čas? Načo by nám klamal? To nedáva zmysel.“

Miseag si pošúchal čelo: „Neviem... Keby si dokázala vyvolávať tú minulosť, všetko by bolo jednoduchšie. Možno ani nejde o nič vážne, o nič, čo sa týka nás. Ak je dosť starý, možno ti chce ukázať niečo z minulosti mojich starých rodičov. Nemusí ísť predsa o to posledné zasadanie Rady, kde sa rozprávali o nás.“

„A čo ak áno?“

„Potom by s nami mali problém. Budeme ich sledovať a uvidíme, čo sa stane...“ Pokrútil hlavou. „Aj tak... čo by od nás chceli? Ak by spolupracovali s Mariotom, už dávno sme v Magrade.“

„A čo ak im ide o predmet A?“ nadhodila.

„Morena! Už zase?!“ zvolal netrpezlivo. „Predmet A patril Mursovcom, s Maettregmi nemá nič spoločné. A Mursovci, rovnako ako ja, o ňom nerozprávali. Strážili ho a to znamená, že ho držali v utajení. Maettregovia v tejto ich lesnej diere by nemali šancu dozvedieť sa o ňom, takže predmet A môžeme z debaty pokojne vynechať. Skôr by sa mohli zaujímať o tvoje magioly. To ti nenapadlo? Starec zjavne pozná ich moc lepšie než ty sama, a keď hovoril, že magiolici zohrávali v histórii vždy dôležitú úlohu...“

„Nie, nie,“ krútila hlavou, „jasne mi naznačil, že to, čo sa tam stalo, nie je dôležité ani tak pre mňa, ako pre teba. Preto mi hneď napadla tá vec s predmetom A.“

„Mursovci boli vlastne jediní, čo o ňom vedeli, a iste ti nemusím pripomínať, že tých veľa nezostalo...“ ubezpečoval ju.

V tej chvíli si Mija spomenula na Peteho slová: „ Rozmýšľala si už niekedy o tom, prečo chodí po svete tak málo tvojich príbuzných z Mariotovej strany?“

„Miseag?“ opýtala sa váhavo. „Však tento predmet nesúvisí s tým, že potomkovia Mursovho rodu takmer vymreli?“

Neodpovedal. Len na ňu zamračene hľadel.

Nadvihla obočie. To menilo celú situáciu: „Ak je to tak, mala by som o tom vedieť, nezdá sa ti? Aj ja som Mursová!“

„Myslel som, že Mariota odmietaš uznať za svojho tatka. Na tom však nezáleží, lebo predmet A patrí mne a nikomu inému.“

Prevrátila oči stĺpkom: „Ešte stále si nezmenil názor?“

„Mija, už do toho nestrkaj nos!“

„Tuším som ti vyliečila tú ranu na ramene. Zaslúžila by som si trocha vďačnosti!“

„Za to som ti ešte zabudol vynadať!“ výraz jeho tváre prezrádzal zlosť.

Zbledla: „Už si si ju nešúchal, myslela som si...“

„Vyliečila si ju,“ ubezpečil ju. „Môžeš byť na svoje magioly hrdá. Zachovala si sa však totálne nezodpovedne. Ako ti vôbec napadlo tak sa vyšťaviť? Odpadla si a spala si dobrých pár hodín.“

„Ty mi chceš vyčítať, že som ťa vyliečila?“ neveriacky sa opýtala.

„Nie, vyčítam ti, že si nerozmýšľala. O magiolách zjavne nič nevieš, a aj tak si pokračovala v tom zložitom liečení. Mohla si spať celé týždne. Dala si sa úplne vyšťaviť. Mala si sa vidieť, bola si biela a studená ako ľad. Keď som ťa zbadal, myslel som si, že je po tebe!“

„A zato tu na mňa kričíš? Preto, že som sa obetovala, aby som ťa vyliečila? Naozaj neviem, kto je tu teraz väčší hlupák!“

Miseag prudko vstal zo stoličky: „A myslíš, že by to stálo za to, keby si zostala v bezvedomí celé týždne? Ako by som asi utekal pred Zradcami s tebou na pleciach? Alebo pred vodníkmi!“

„Tak prepáč, že som ti bola na príťaž!“ Mija sa zhlboka nadýchla a po chvíli ticha ho požiadala: „Miseag, buď taký dobrý a zatvor dvere!“

„Veď sú zatvorené,“ odvrkol.

„Vyjdi a zatvor ich zvonka,“ dodala otráveným hlasom. „Mám dosť všetkých tých naháňačiek aj tajomstiev! Nebudem sa naťahovať ešte aj s tebou.“

„To, že ti vyčítam...“

„Vypadni!“ skríkla a bolo jej jedno, či nezobudí Natrigu, spiacu vo vedľajšej izbe.

„Fajn,“ odsekol Miseag a nazúrene vyšiel z jej izby.

Mávnutím ruky zabuchla dvere. Nevďačný hlupák , hromžila v duchu.

Miseag nahnevane kopol do dverí svojej izby a vošiel dnu. V duchu zanadával. Nepochopila, že na ňu kričal, lebo pohľad na jej mŕtvolne bledú tvár ho vyľakal na smrť! Keby to nezostalo bez následkov, ako by to vysvetlil Metojovi, kamarátom, Henrichovi Arabesovi? A najmä – ako by to obhájil pred vlastným svedomím?

„Dopekla aj s takou s robotou...“ zamrmlal.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .